Jag vill att du ska tänka dig
att du är en soldat mitt i stridens hetta.
Du kanske är en romersk fotsoldat eller en medeltida bågskytt
eller kanske en zulukrigare.
Oavsett tid eller var du befinner dig finns det några saker som är konstanta.
Din adrenalinnivå är förhöjd,
och dina handlingar utgår från djupt inrotade reflexer,
reflexer som kommer från ett behov av att skydda dig själv och din sida
och att besegra fienden.
Och nu vill jag att du ska tänka dig i en mycket annorlunda roll,
som en spejare.
Spejarens jobb är inte att attackera eller försvara.
Spejarens jobb är att förstå.
Spejaren är den som går ut,
kartlägger terrängen och identifierar potentiella hinder.
Och spejaren kanske hoppas på att hitta en bro
på en lämplig plats över en flod.
Men mest av allt vill spejaren veta vad som faktiskt finns där,
så exakt som möjligt.
Och i en verklig armé är både soldaten och spejaren nödvändiga.
Men man kan också tänka på båda dessa roller som attityder,
en metafor för hur vi alla behandlar information och idéer
i våra vardagsliv.
Vad jag tänker argumentera för idag är att ha bra omdöme,
göra korrekta förutsägelser, fatta bra beslut
till stor del handlar om vilken mental attityd man har.
För att illustrera dessa mentala attityder i praktiken
vill jag ta med er till 1800-talets Frankrike,
där det här helt vanliga papperet
orsakade en av de största politiska skandalerna i historien.
Det upptäcktes 1894 av officerare i den franska armén.
Det var sönderrivet och låg i en papperskorg,
men när de satte ihop det igen
upptäckte de att någon bland dem
hade sålt militärhemligheter till Tyskland.
Så de startade en stor undersökning
och deras misstankar drogs snabbt till den här mannen,
Alfred Dreyfus.
Han hade en gedigen karriär,
inga felsteg bakom sig, inget motiv som de kunde se.
Men Dreyfus var den enda judiska officeren med den rangen i armén,
och tyvärr var den franska armén vid den här tiden starkt antisemitisk.
De jämförde Dreyfus handstil med den på anteckningen
och drog slutsatsen att de stämde överens,
även om professionella handstilsexperter utanför det militära
var mycket mindre övertygade om likheten,
men strunt i det.
De sökte igenom Dreyfus lägenhet
och letade efter tecken på spionage.
De gick igenom hans papper men de hittade ingenting.
Det gjorde dem bara mer övertygade om att Dreyfus inte bara var skyldig,
utan lömsk också, eftersom han tydligen hade gömt alla bevis
innan de hade lyckats komma över dem.
Sedan tittade de igenom hans personliga historia
för att hitta belastande detaljer.
De pratade med hans lärare,
de fick reda på att han hade läst främmande språk i skolan
vilket tydligt visade en önskan att konspirera med främmande makter
senare i livet.
Hans lärare sa att Dreyfus var känd för att ha ett gott minne,
vilket också var väldigt misstänkt.
För en spion måste ju kunna komma ihåg en massa saker.
Så fallet gick till domstol, och Dreyfus förklarades skyldig.
Efteråt tog de ut honom på torget
och slet av hans gradbeteckning från uniformen på ett rituellt sätt
och bröt av hans svärd mitt itu.
Det här kallades Dreyfus degradering.
Och de dömde honom till livstids fängelse
på den lämpligen benämnda Djävulsön,
vilket är en karg bergsö utanför Sydamerika.
Han hamnade där, och tillbringade sina dagar ensam,
och skrev brev efter brev till den franska regeringen
där han bad dem ompröva hans fall för att kunna se att han var oskyldig.
Men på det stora hela hade Frankrike lagt ärendet bakom sig.
En sak som har intresserat mig med Dreyfusaffären
är varför officerarna var så övertygade
om att Dreyfus var skyldig.
Man kan till och med tro att de satte dit honom,
att de medvetet gillrade en fälla åt honom.
Men historiker tror inte att det gick till så.
Så vitt vi kan se
trodde officerarna att bevisen mot Dreyfus var starka.
Det får en att tänka:
Vad säger det om det mänskliga psyket
att vi kan tycka att så svaga bevis
är tillräckligt övertygande för att fälla en man?
Det handlar om något som forskare brukar kalla "motivated reasoning".
Det är ett fenomen där våra omedvetna motiv,
våra önskningar och rädslor
påverkar hur vi tolkar information.
Viss information, vissa idéer känns som våra allierade.
Vi vill att de ska vinna. Vi vill försvara dem.
Och annan information eller idéer är fienden,
och vi vill krossa dem.
Det är därför jag kallar "motivated reasoning"
för "soldatattityd".
Förmodligen har ingen av er anklagat
en fransk-judisk officer för högförräderi,
antar jag,
men kanske har du följt sport eller politik, så du kanske har märkt
att när domaren dömer att ditt lag har begått en foul,
till exempel,
så är du mycket motiverad att hitta skäl till varför han har fel.
Men om han dömer en foul mot det andra laget – fantastiskt!
Det var ett bra beslut, vi tänker inte mer på det.
Eller kanske har du läst en artikel eller studie
som undersökte ett kontroversiell ämne,
som dödsstraff.
Och som forskare har visat är det så att om du stöder dödsstraff
och studien visar att det inte är effektivt,
är du mycket motiverad att hitta alla anledningar
till att studien var dåligt utformad.
Men om den visar att dödsstraff fungerar,
då är det en bra studie.
Och vice versa: om du inte stöder dödsstraff, samma sak.
Vårt omdöme är starkt påverkat utan att vi vet om det,
av den sida som vi vill ska vinna.
Så här är det överallt.
Det styr hur vi tänker på vår hälsa, våra relationer,
hur vi bestämmer vad vi ska rösta på,
vad vi tycker är rättvist eller etiskt.
Det som skrämmer mig mest med motivated reasoning
eller soldatattityden
är hur omedveten den är.
Vi kan tycka
att vi är objektiva och rättrådiga
och ändå råka förstöra livet för en oskyldig person.
Lyckligtvis slutar inte Dreyfus historia där.
Det här är överste Piquart.
Han var också högt rankad officer i den franska armén,
och som de flesta antog han att Dreyfus var skyldig.
Som de flesta i armén var han i alla fall måttligt antisemitisk.
Men vid en viss tidpunkt började Picquart att misstänka:
"Tänk om vi alla hade fel om Dreyfus?"
Det som hände var att han hade hittat bevis för
att spionaget för Tyskland hade fortsatt
även efter att Dreyfus hade hamnat i fängelse.
Och han hade också upptäckt att en annan officer i armén
hade en handstil som var exakt lika anteckningen,
mycket mer lika än Dreyfus handstil.
Han tog upp dessa upptäckter med sina överordnade
men till hans förfäran brydde de sig antingen inte om det
eller angav krångliga skäl för att förklara vad han hittat
som "Allt du har visat, Picquart, är att det finns en annan spion
som lärde sig att härma Dreyfus handstil
och han tog över spionerandet efter att Dreyfus försvunnit.
Men Dreyfus är fortfarande skyldig."
Till slut lyckades Picquart få Dreyfus friad.
Men det tog honom 10 år,
och under en del av den tiden satt han själv i fängelse
för att ha varit illojal mot armén.
Många människor tycker inte att Picquart är någon hjälte
eftersom han var antisemit, och jag håller jag om att det inte är bra.
För mig personligen är det faktum att Piquart var antisemit
något som faktiskt gör hans handlingar ännu mer beundransvärda,
för han hade samma fördomar, samma anledningar att vara partisk
som sina officerskollegor
men hans motivation att hitta sanningen och upprätthålla den vann över det.
Så för mig
är Picquart ett praktexamplar av vad jag kallar "spejarattityd".
Det är driften att inte låta en idé vinna och en annan förlora, utan bara
att se vad som faktiskt finns där
så ärligt och exakt som man kan,
även om det inte är vackert, bekvämt eller behagligt.
Den här attityden är vad jag brinner för personligen.
Jag har tillbringat de senaste åren med att undersöka och försöka ta reda på
vad som skapar en spejarattityd.
Varför kan vissa människor, iallafall ibland
se igenom sina egna fördomar, färgade åsikter och motiv
och bara försöka se på fakta och bevis
så objektivt de kan?
Svaret handlar om känslor.
Precis som soldatattityden är baserad på känslor,
som misstänksamhet eller stamtänkande,
är spejarattityden också det.
Den är bara baserad på andra känslor.
Spejare är till exempel nyfikna.
De säger oftare att de mår bra
av att lära sig nya saker
eller är sugna på att lösa problem.
De blir oftare intresserade när de stöter på något
som inte stämmer med deras förväntningar.
Spejare har också andra värderingar.
De säger oftare att det är ärofyllt
att ifrågasätta vad man tror på
och det är mindre chans att de säger att det bara är veklingar
som ändrar sig.
Framför allt är spejare trygga i sig själva,
vilket betyder att deras värde som person
inte beror på om de har rätt eller fel om något speciellt ämne.
De kan tro att dödsstraff fungerar.
Men om en studie publiceras som visar motsatsen kan de säga
"Oj. Jag har visst haft fel. Det gör mig inte dålig eller dum."
Den här uppsättningen egenskaper är det som forskare har hittat,
och jag har också stött på det,
som förutsäger gott omdöme.
Och det som är viktigt att komma ihåg om de här egenskaperna
är att de inte framför allt handlar om hur smart man är
eller hur mycket man vet.
De korrelerar faktiskt inte särskilt mycket med IQ.
De handlar om hur man känner.
Det finns ett citat som jag ofta återkommer till, av Saint-Exupéry.
Han har skrivit "Lille Prinsen".
Han sa, "Om du vill bygga ett skepp,
tvinga inte dina mannar att samla ihop ved, ge inte order
och fördela arbetet.
Lär dem istället att längta efter det vidsträckta och oändliga havet."
Med andra ord menar jag
att om vi verkligen vill förbättra vårt omdöme som individer
och som samhällen,
behöver vi inte lära oss mer om logik,
retorik, sannolikhet eller ekonomi,
även om dessa saker är ganska värdefulla.
Men det vi verkligen behöver använda
är spejarens attityd.
Vi behöver känna på ett annat sätt.
Vi behöver lära oss att känna oss stolta istället för att skämmas
när vi märker att vi kanske har haft fel om någonting.
Vi behöver bli intresserade istället för försvarsinriktade
när vi stöter på information som motsäger vad vi tror på.
Så frågan jag vill lämna er med är:
Vad längtar du mest efter?
Strävar du efter att försvara det du tror på?
Eller längtar du efter att se världen så klart du någonsin kan?
Tack.
(Applåder)