Htela bih da zamislite na trenutak
da ste vojnik u žaru borbe.
Možda ste rimski pešak, srednjovekovni strelac
ili ste možda ratnik plemena Zulu.
Bez obzira na vreme i mesto u kome ste, neke stvari su nepromenljive.
Nivo adrenalina vam je povišen
i vaši postupci proističu iz tih duboko ukorenjenih refleksa,
refleksa koji imaju osnovu u potrebi da se vi i vaša strana zaštitite
i da se porazi neprijatelj.
Želim da sada zamislite da igrate vrlo različitu ulogu,
ulogu izviđača.
Posao izviđača nije da napada ili brani.
Posao izviđača je da razume.
Izviđač izlazi,
mapira teren, identifikuje potencijalne smetnje.
Izviđač se može nadati saznanju da, recimo, postoji most
na pogodnoj lokaciji preko reke.
No, pre svega, izviđač hoće da zna šta se zaista tamo nalazi,
što je tačnije moguće.
U pravoj, stvarnoj vojsci, vojnik i izviđač su suštinski značajni.
Takođe možete zamisliti obe ove uloge kao mentalni sklop -
kao metaforu za način na koji svi obrađujemo informacije i ideje
u našem svakodnevnom životu.
Ono što ću obrazložiti danas je da se posedovanje dobrog rasuđivanja,
pravljenje tačnih prognoza, donošenje dobrih odluka,
većim delom ima veze sa mentalnim sklopom u kome ste.
Da bih ilustrovala te mentalne sklopove u akciji,
odvešću vas u Francusku 19. veka,
gde je ovaj naizgled bezazleni papir
pokrenuo jedan od najvećih političkih skandala u istoriji.
Otkrili su ga 1894. godine oficiri francuskog generalštaba.
Bio je pocepan u kanti za otpatke,
ali kada su ponovo sastavili delove,
otkrili su da je neko u njihovom rangu
prodavao vojne tajne Nemačkoj.
Stoga su pokrenuli veliku istragu
i njihova sumnja ubrzo je usmerena na ovog čoveka,
Alfreda Drajfusa.
Imao je čist dosije,
nije imao istoriju prestupa, nikakav motiv, koliko se moglo primetiti.
Međutim, Drajfus je bio jedini jevrejski oficir tog ranga u vojsci
i nažalost, u to vreme, francuska vojska je bila veoma antisemitski nastrojena.
Uporedili su Drajfusov rukopis sa onim na belešci
i zaključili da se podudaraju,
iako su izvan vojske profesionalni eksperti za rukopis
bili mnogo manje uvereni u sličnost,
ali nema veze.
Krenuli su da pretražuju Drajfusov stan,
tražeći bilo kakav znak špijunaže.
Prošli su kroz njegova dokumenta i ništa nisu pronašli.
To ih je samo još više ubedilo da ne samo da je Drajfus kriv,
već je i podmukao, jer je očigledno sakrio sve dokaze
pre nego što su uspeli da dođu do njih.
Zatim su razmotrili njegovu ličnu istoriju
radi bilo kakvih detalja koji bi ga okrivili.
Razgovarali su sa njegovim nastavnicima, otkrili da je u školi učio strane jezike,
što je jasno ukazalo na želju da kuje zaveru sa stranim vladama
kasnije u životu.
Njegovi nastavnici su takođe rekli
da je Drajfus bio poznat po dobrom pamćenju,
što je veoma sumnjivo, zar ne?
Znate, jer špijun mora da pamti mnogo stvari.
Tako je slučaj dospeo na sud i Drajfus je proglašen krivim.
Potom su ga odveli na javni trg
i ritualno pokidali oznake sa njegove uniforme
i polomili njegov mač na dva dela.
To je nazvano degradacija Drajfusa.
Osudili su ga na doživotnu kaznu zatvora
na prikladno nazvanom Đavoljem ostrvu,
koje je pusta stena pri obali Južne Amerike.
Otišao je tamo i provodio dane sam,
pišući pisma i pisma francuskoj vladi,
moleći ih da ponovo otvore njegov sličaj da bi mogli da otkriju da je nevin.
No, u većoj meri, Francuska je smatrala njegovo pitanje završenim.
Ono što je meni zaista zanimljivo u vezi sa „Aferom Drajfus“
je pitanje zašto su oficiri bili tako ubeđeni
da je Drajfus kriv.
Mislim, možete čak i pretpostaviti da su mu podmetnuli,
da su ga namerno optužili.
Međutim, istoričari ne misle da se to dogodilo.
Koliko možemo zaključiti,
oficiri su istinski verovali da je slučaj protiv Drajfusa ubedljiv.
To navodi da se zapitate
šta govori o ljudskom umu
to da takav tričav dokaz možemo smatrati
dovoljno uverljivim da osudimo čoveka.
Pa, ovo je slučaj onoga što naučnici zovu „motivisano rezonovanje“.
To je pojava pri kojoj naša nesvesna motivacija,
naše želje i strahovi
oblikuju način na koji tumačimo informacije.
Neke informacije, neke ideje se doživljavaju kao naši saveznici.
Želimo da pobede. Želimo da ih branimo.
Druge informacije ili ideje su neprijatelji
i želimo da ih oborimo.
Zato motivisano rezonovanje nazivam „vojničkim mentalnim sklopom“.
Verovatno da većina vas nikada nije progonila
francusko-jevrejskog oficira zbog veleizdaje,
pretpostavljam,
ali možda ste pratili sport ili politiku, tako da ste možda primetili da,
kada sudija presudi da je vaš tim počinio faul,
na primer,
visoko ste motivisani da nađete razloge zbog kojih nije u pravu.
Međutim, ako presudi da je drugi tim počinio faul - sjajno!
To je dobra odluka, hajde da je ne preispitujemo previše.
Ili, možda ste čitali članak ili istraživanje
koje ispituje neko kontroverzno pravilo,
kao što je smrtna kazna.
Kao što su istraživači pokazali,
ako podržavate smrtnu kaznu
a istraživanja pokazuje da nije delotvorna,
onda ste visoko motivisani da pronađete sve razloge
zbog kojih je istraživanje loše osmišljeno.
Međutim, ako pokazuje da smrtna kazna deluje,
to je dobro istraživanje,
i obrnuto, ako ne podržavate smrtu kaznu, ista stvar.
Na naše rasuđivanje snažno utiče, nesvesno,
to koja strana želimo da pobedi.
To je prisutno svuda.
Oblikuje način na koji razmišljamo o našem zdravlju, našim vezama,
kako odlučujemo kako ćemo glasati,
šta smatramo pravednim ili etičkim.
Ono što je za mene najstrašnije u vezi sa motivisanim rezonovanjem
ili vojničkim mentalnim sklopom je to koliko je nesvesno.
Možemo misliti da smo objektivni i pravični,
a ipak na kraju uništimo život nevinog čoveka.
Ipak, srećom po Drajfusa, njegovoj priči nije kraj.
Ovo je pukovnik Pikar.
On je drugi oficir visokog čina u francuskoj vojsci
i, kao većina ljudi, pretpostavljao je da je Drajfus kriv.
Takođe, kao većina ljudi u vojsci, bio je makar nezvanično antisemit.
Ipak, u nekom trenutku, Pikar je počeo da sumnja:
„Šta ako grešimo u vezi sa Drajfusom?“
Desilo se da je on pronašao dokaz
da se špijuniranje za Nemačku nastavilo
čak i nakon što je Drajfus bio u zatvoru.
Takođe je otkrio da drugi oficir u vojsci ima rukopis
koji se savršeno slagao sa beleškom,
mnogo bolje nego Drajfusov rukopis.
Stoga je izneo ta otkrića pred svoje nadređene,
ali, na njegovo zaprepašćenje, njih ili nije bilo briga
ili su pronašli podrobne racionalizacije da bi objasnili njegove nalaze,
poput: „Pa, sve što si zapravo pokazao, Pikarte, jeste da postoji drugi špijun
koji je naučio kako da podražava Drajfusov rukopis
i preuzeo je štafetu špijuniranja nakon što je Drajfus otišao,
ali Drajfus je i dalje kriv.“
Na kraju je Pikar uspeo da oslobodi Drajfusa,
ali mu je trebalo 10 godina,
a delom tog vremena je i on sam bio u zatvoru
zbog zločina nelojalnosti vojsci.
Mnogo ljudi smatra da Pikar ne može stvarno biti heroj ove priče
jer je bio antisemit i to je loše, sa čime se slažem.
Ipak, za mene lično, činjenica da je Pikar bio antisemit
zapravo čini njegov postupak više vrednim divljenja,
jer je imao iste predrasude, iste razloge da bude pristrasan
kao i njegove kolege oficiri,
ali je sve to nadjačala njegova motivacija da nađe istinu i podrži je.
Zato je, za mene,
Pikar je ilustracija onoga što nazivam „izviđački mentalni sklop“.
To je poriv ne da se postigne da jedna ideja pobedi ili druga izgubi,
već samo da vidi šta se zapravo tamo nalazi,
što je ispravnije i tačnije moguće,
čak i ako nije lepo, povoljno ili prijatno.
Prema tom mentalnom sklopu lično osećam strast.
Provela sam poslednjih nekoliko godina proučavajući i pokušavajući da otkrijem
šta prouzrokuje izviđački mentalni sklop.
Zašto su neki ljudi, bar ponekad,
u stanju da prelome preko svojih predrasuda,
naklonosti i motivacija
i samo pokušavaju da vide činjenice i dokaze
što objektivnije mogu?
Odgovor je emocionalan.
Dakle, baš kao što vojnički mentalni sklop
ima korene u emocijama kao što su defanzivnost ili tribalizam,
isto tako je i izviđački.
Samo je ukorenjen u drugačijim emocijama.
Na primer, izviđači su radoznali.
Više su skloni da kažu da osećaju zadovoljstvo
kada nauče novu informaciju
ili osete želju da reše zagonetku.
Imaju više sklonosti da ih zaintrigira kada naiđu na nešto
što se suprotstavlja njihovim očekivanjima.
Izviđači takođe imaju drugačije vrednosti.
Veća je šansa da će reći da smatraju za vrlinu
ispitivanje svojih uverenja,
i manja je šansa da će reći da neko ko se predomisli deluje slabo.
Pre svega, izviđači su prizemni,
što znači da njihovo samovrednovanje kao osobe nije vezano
za to koliko su u pravu ili greše u pogledu neke određene teme.
Tako mogu da veruju da smrtna kazna deluje.
Ako se pojave istraživanja koja pokazuju da ne deluje, mogu da kažu:
„Izgleda da možda nisam u pravu. To ne znači da sam loš ili glup.“
Za ovu grupu osobina su istraživači pronašli -
a i ja sam pronašla kroz anegdote -
da predviđaju dobro prosuđivanje.
Glavna stvar u vezi sa tim osobinama, sa kojom bih da vas napustim,
jeste da se prvenstveno ne odnose na to koliko ste pametni
ili koliko toga znate.
Zapravo, uopšte ne koreliraju naročito sa IQ-om.
Odnose se na to kako osećate.
Postoji citat na koji se uvek vraćam, koji je napisao Sent Egziperi.
On je autor „Malog princa“.
Rekao je: „Ako hoćete da izgradite brod,
ne terajte svoje ljude da skupljaju drva, da naređuju
i raspodeljuju posao.
Umesto toga ih naučite da žude za velikim i beskrajnim morem.“
Drugim rečima, tvrdim,
ako zaista želimo da poboljšamo naše rasuđivanje kao pojedinci
i kao društva,
ono što nam je najviše potrebno nisu dodatna uputstva iz oblasti logike,
retorike, verovatnoće ili ekonomije,
mada su te stvari prilično korisne.
Ono što nam je najviše potrebno da bismo dobro koristili te principe
je izviđački mentalni sklop.
Treba da promenimo način na koji se osećamo.
Potrebno je da naučimo kako da se osećamo ponosno
umesto posramljeno kada primetimo da smo možda pogrešili u vezi sa nečim.
Treba da naučimo kako da se osećamo zaintrigirano umesto defanzivno
kada naiđemo na neku informaciju koja protivreči našim uverenjima.
Dakle, pitanje sa kojim želim da vas napustim je:
za čim najviše žudite?
Da li žudite da odbranite svoja uverenja?
Ili žudite da vidite svet što je jasnije moguće?
Hvala.
(Aplauz)