Įsivaizduokite, kad esate karys.
Jūs mūšio įkarštyje.
[Karys]
Galbūt jūs romėnų pėstininkas, galbūt viduramžių lankininkas,
o gal zulų genties karys.
Kokį laikmetį ir vietą bepasirinksite, kai kurie dalykai išlieka tokie patys.
Adrenalino išsiskyrimas padidėja,
o jūsų veiksmai kyla iš seniai susiformavusių refleksų,
refleksų, išugdytų būtinybės apsiginti ir apginti savo šalininkus
ir nugalėti priešą.
O dabar norėčiau, kad įsivaizduotumėte save kitame vaidmenyje,
skauto vaidmenyje.
[Skautas]
Skautas nepuola ir negina.
Skautas stengiasi suprasti.
Skautas žvalgosi,
brėžia vietovės žemėlapį, atpažįsta galimas kliūtis.
Jis galbūt tikisi sužinoti, tarkim, ar yra netoliese tiltas per upę.
Bet labiausiai skautas nori kuo tiksliau sužinoti, kas iš tikrųjų jį supa.
Tikroje armijoje tiek kariai, tiek skautai yra reikalingi.
Bet apie šiuos vaidmenis galima galvoti ir kaip apie skirtingus mąstymus –
metaforą to, kaip kiekvienas mūsų kasdien apmąsto informaciją ir idėjas.
Šiandien kalbėsiu apie tai, kad įžvalgumą,
tikslų prognozavimą ir tinkamų sprendimų priėmimą
lemia jūsų priklausymas vienam ar kitam mąstymo tipui.
Kad geriau įsivaizduotumėte, kaip veikia šie skirtingi mąstymo tipai,
noriu jus nukelti į XIX a. Prancūziją.
[Apgaulingas raštelis]
Ši iš pažiūros nepavojinga popieriaus skiautė
sukėlė vieną didžiausių politinių skandalų istorijoje.
1894-aisiais metais šį raštelį rado Prancūzijos Generalinio štabo karininkai.
Jis suplėšytas gulėjo šiukšlių dėžėje.
Kai skiautės buvo suklijuotos,
karininkai suprato, kad kažkuris iš jų
pardavinėjo karines paslaptis Vokietijai.
Taigi buvo pradėtas tyrimas
ir greitai jų įtarimai krito ant šio žmogaus,
Alfredo Dreifuso.
Jo karjera buvo nepriekaištinga,
nebuvo padaręs jokių nusižengimų, kiek buvo žinoma, neturėjo jokio motyvo.
Bet Dreifusas buvo vienintelis žydų tautybės karininkas armijoje
ir, deja, šiuo metu Prancūzijos armijoje vyravo antisemitinės nuotaikos.
Dreifuso rašysena buvo palyginta su rašysena raštelyje
ir buvo nuspręsta, jog jos sutampa,
nors nešališki rašysenos ekspertai tuo nebuvo tokie įsitikinę,
tačiau tai nesvarbu.
Ieškant šnipinėjimo įrodymų, buvo apieškotas Dreifuso butas.
Buvo peržiūrėti jo dokumentai, bet nebuvo nieko rasta.
Tai tik dar labiau įtikino, kad jis buvo ne tik kaltas, bet ir gudrus,
nes neabejotinai paslėpė visus įkalčius karininkams dar nespėjus jų surasti.
Po to, kaltę patvirtinančių detalių buvo ieškoma ir jo praeityje.
Apklausus jo mokytojus paaiškėjo, kad mokykloje jis mokėsi užsienio kalbų,
o tai be abejonių rodė norą ateityje susimokyti su užsienio vyriausybėmis.
Jo mokytojai taip pat užsiminė, kad Dreifusas turėjo gerą atmintį,
o tai labai įtartina, tiesa?
Todėl, kad šnipas turi prisiminti daugybę dalykų.
Taigi byla pasiekė teismą ir Dreifusas buvo pripažintas kaltu.
Po teismo jį nuvedė į aikštę
ir, kaip buvo įprasta tokiais atvejais,
nuo jo uniformos nuplėšė rango ženklus, o jo kardą perlaužė pusiau.
Ceremonija buvo vadinama „Dreifuso pažeminimu“.
Jis buvo nuteistas kalėti iki gyvos galvos
taikliai pavadintoje Velnio saloje,
skurdžioje uoloje prie Pietų Amerikos krantų.
Taigi jis buvo ten ištremtas ir ten vienišas leido savo dienas,
rašydamas laišką po laiško Prancūzijos vyriausybei,
maldaudamas atnaujinti bylą ir jį išteisinti.
Bet dauguma prancūzų bylą laikė baigta.
Dreifuso byloje man labai įdomu,
kodėl karininkai buvo tokie įsitikinę, kad Dreifusas kaltas.
Net galima pamanyti, kad karininkai jį pakišo.
Bet istorikai nemano, kad būtent taip ir nutiko.
Kiek žinoma,
karininkai nuoširdžiai tikėjo, kad Dreifusas tikrai buvo kaltas.
Tai kelia klausimą:
jeigu mums užtenka tokių menkų įrodymų nuteisti kitam,
ką tai sako apie žmogaus mąstymą?
Šis atvejis – tai pavyzdys reiškinio,
kurį mokslininkai vadina „motyvuotu pagrindimu“.
Tai reiškinys, kai mūsų nesąmoningi motyvai,
mūsų troškimai ir baimės
keičia informacijos interpretavimą.
Kai kuri informacija, kai kurios idėjos atrodo tarsi mūsų sąjungininkės.
Norime, kad jos laimėtų. Norime jas apginti.
O kai kuri kita informacija arba idėjos atrodo tarsi mūsų priešininkės,
tad norime jas sutriuškinti.
Todėl „motyvuotą pagrindimą“ aš vadinu „kario mąstymu“.
Ko gero dauguma jūsų niekada nenuteisėte Prancūzijos žydo už tėvynės išdavimą,
bet jūs tikriausiai domitės sportu ar politika,
tad galbūt pastebėjote,
kad, pavyzdžiui, kai teisėjas jūsų komandai skiria pražangą,
jūs paskatinamas rasti priežasčių, kad jis klydo.
Bet jeigu teisėjas skiria pražangą priešininkų komandai – jėga!
Puikus sprendimas, jo nereikia atidžiau nagrinėti.
O galbūt jūs perskaitėte straipsnį arba tyrimą
apie kokią nors kontraversišką politiką,
pavyzdžiui, mirties bausmę.
Mokslininkai įrodė,
kad jeigu jūs pritariate mirties bausmei,
o tyrimas rodo, kad ji neefektyvi,
tuomet jūs paskatinamas surasti visas priežastis,
kodėl tas tyrimas buvo prastai atliktas.
Bet jeigu tyrimas įrodo, kad mirties bausmė efektyvi,
tuomet tyrimas puikus.
Ir atvirkščiai: jeigu nepritariate mirties bausmei, elgsitės taip pat.
Mūsų šališkumas nesąmoningai daro didelę įtaką mūsų sprendimams.
Tai galime pastebėti visur.
Tai keičia mūsų požiūrį į savo sveikatą, savo santykius,
už ką nusprendžiame balsuoti,
ką manome esant teisinga ir etiška.
„Motyvuotas pagrindimas“ arba „kario mąstymas“
mane labiausiai gąsdina tuo, kad yra nesąmoningas.
Mes galime galvoti esą objektyvūs ir teisingi,
bet vis tiek galiausiai sugriauti nekalto žmogaus gyvenimą.
Tačiau Dreifuso laimei, jo istorija tuo nesibaigė.
Čia pulkininkas Pikardas,
dar vienas aukšto rango Prancūzijos kariuomenės karininkas.
[„O jeigu jis nekaltas?..“]
Kaip ir daugelis, jis manė, jog Dreifusas kaltas.
Jo pažiūros, kaip ir daugelio kareivių, buvo bent jau šiek tiek antisemitinės.
Bet Pikardas pradėjo abejoti:
o jeigu mes visi klystame dėl Dreifuso?
Jis aptiko įrodymų,
kad ir įkalinus Dreifusą buvo toliau šnipinėjama Vokietijai.
Jis taip pat išsiaiškino,
kad kito armijos karininko rašysena visiškai atitiko rašyseną raštelyje
ir buvo daug panašesnė, negu Dreifuso rašysena.
Šiuos atradimus jis atskleidė savo viršininkams
bet jo nusivylimui, jiems tai arba nerūpėjo,
arba jie sugalvodavo įmantrius paaiškinimus, pavyzdžiui,
„Pikardai, tu tik įrodei, kad yra dar vienas šnipas.
Jis išmoko padirbinėti Dreifuso rašyseną
ir pakeitė Dreifusą, kai šis buvo įgrūstas už grotų.
Bet Dreifusas vis tiek kaltas.“
Galiausiai Pikardas pasiekė, kad Dreifusą išteisintų,
tačiau procesas užtruko 10 metų,
o dalį to laiko pats Pikardas sėdėjo už grotų
už armijos išdavimą.
Daugybė žmonių mano, kad Pikardas negali būti šios istorijos didvyris,
nes jo pažiūros buvo antisemitinės, o tai blogai, ir aš su tuo sutinku.
Bet aš manau, kad Pikardo antisemitinės pažiūros
iš tikrųjų verčia žavėtis jo veiksmais,
kadangi jo prietarai ir priešiškumas buvo tokie patys, kaip ir jo kolegų
bet jo siekis išsiaiškinti tiesą ir ją įrodyti paėmė viršų.
Taigi man Pikardas yra pavyzdys reiškinio,
kurį vadinu „skauto mąstymu“.
Tai nėra siekis, kad viena idėja laimėtų, o kita pralaimėtų,
tai siekis kuo tiksliau pamatyti, kas mus supa,
netgi jeigu tai nėra patrauklu, patogu ar malonu.
Man be galo įdomus šis mąstymo tipas.
Pastaruosius keletą metų jį tyriau
ir stengiausi suvokti, kas lemia skauto mąstymą.
Kodėl kai kai kurie bent retkarčiais
sugeba išsilaisvinti iš savo prietarų, išankstinių nusistatymų ir motyvų
ir mėgina pamatyti faktus bei įrodymus
kiek įmanoma objektyviau?
Atsakymas – emocijos.
Kaip kareivio mąstymas kyla iš emocijų,
pavyzdžiui, įžeidumo ar tribalizmo,
taip ir skauto mąstymas.
Jis tiesiog kyla iš kitų emocijų.
Pavyzdžiui, skautai yra smalsūs.
Jie dažniau pasakys jaučiantys malonumą sužinodami ką nors nauja
arba jiems labiau knietės išspręsti galvosūkį.
Susidūrę su dalyku, neatitinkančiu jų lūkesčių,
jie labiau susidomės.
Be to, skautų vertybės kitokios.
Jie dažniau pasakys, kad verta išmėginti savo įsitikinimus
ir nesakys, kad žmogus, keičiantis savo nuomonę, yra silpnas.
Bet, svarbiausia, skautai yra realistai,
o tai reiškia, kad jų savivertė
nepriklauso nuo to, ar jie dėl ko nors teisūs.
Taigi jie gali manyti, kad mirties bausmė yra gerai.
Jeigu pasirodo tyrimų, įrodančių, kad taip nėra,
jie sakys: „Atrodo, kad klydau,
Bet tai nereiškia, kad esu nevykėlis arba kvailys.“
Mokslininkai nustatė, taip pat ir aš pastebėjau,
kad šie bruožai lemia tinkamus sprendimus.
Noriu, jog įsidėmėtumėte,
kad šie bruožai nepriklauso nuo to, ar jūs protingas ir nuo to, kiek žinote.
Tiesą sakant, jie visiškai nepriklauso nuo IQ.
Jie priklauso nuo to, ką jaučiate.
Štai Saint-Exupéry, „Mažojo princo“ autoriaus,
mintis, prie kurios vis grįžtu.
Jis pasakė: „Jeigu nori pastatyti laivą,
nekviesk žmonių kirsti medžių,
neduok jiems nurodymų ir neskirstyk darbų.
Verčiau pažadink juose bekraštės jūros ilgesį.“
Kitaip tariant, aš tvirtinu,
kad jei mes norime,
jog mūsų pačių ar visuomenės sprendimai būtų teisingesni,
mums nereikia dar daugiau
logikos, retorikos, tikimybių arba ekonomikos taisyklių,
nors jos labai vertingos.
Mes turime pritaikyti tuos principus mąstydami kaip skautas.
Turime pakeisti savo jausmus.
Mums reikia išmokti didžiuotis, o ne gėdytis,
kai pastebime, kad galbūt buvome neteisūs.
Mums reikia išmokti susidomėti, o ne susierzinti,
kai aptinkame informaciją, prieštaraujančią mūsų įsitikinimams.
Taigi baigdama noriu jūsų paklausti:
ko labiausiai trokštate –
apginti savo įsitikinimus
ar pamatyti pasaulį kaip įmanoma aiškiau?
Ačiū.
(Plojimai.)