I si us digués que el temps té una raça?
―"raça" tal com s'entén la paraula avui dia als Estats Units.
Típicament, parlem de "raça" referint-nos a conflictes entre blancs i negres.
En les comunitats afroamericanes de les quals provinc
tenim, des de fa temps, un acudit multigeneracional
sobre el que anomenem "l'horari C"
(l'horari de la gent de color).
Bé, ja no ens referim als afroamericans com gent "de color";
però aquest antic acudit
sobre el nostre retard sistemàtic a l'església,
a les barbacoes,
o a les reunions familiars,
fins i tot als nostres propis funerals,
es manté.
Jo personalment sóc molt primmirada amb el temps.
És com si la meva mare, quan jo era petita, em digués:
"Nosaltres no serem d'aquells negres".
Per això normalment arribem 30 minuts abans.
Però avui vull parlar-vos més aviat de la naturalesa política del temps;
perquè si el temps fos d'alguna raça,
seria de raça blanca.
Els blancs són els amos del temps.
Ho sé, ho sé,
aquestes declaracions incendiàries ens fan sentir incòmodes.
Que no hem superat la fase en què la raça realment és rellevant?
Que no és "raça" un concepte molt groller?
No hauríem de demostrar que som tan il·lustrats i progressistes
i relegar conceptes inútils com el de raça
a les deixalleries de la història?
Com podrem mai posar fi al racisme si encara parlem de races?
Potser hauríem de ficar el nostre concepte de raça
en una càpsula del temps;
enterrar-lo, deixar-lo sepultat per a l'eternitat,
i observar-lo
des d'una versió de nosaltres
clarament més lúcida
i menys racista, que forma part del futur.
Però, sabeu,
aquest afany de mitigar l'impacte de les qüestions racials s'evidencia
en els nostres intents de governar el temps;
en la nostra manera de narrar la història;
en com intentem arrossegar les veritats incòmodes cap al passat;
en com intentem justificar que el futur que desitgem
és el present en què ara mateix vivim.
Quan Barack Obama va esdevenir president dels EUA el 2008,
molts nord-americans asseguraven l'arribada d'una era "post-racial".
Jo sóc de l'escola
dels enamorats de tot allò "post-":
Som postmoderns,
som post-estructurals,
som post-feministes...
"Post-" s'ha convertit en un simple apèndix acadèmic
que apliquem a tot un seguit de termes
per indicar com érem abans.
Però els prefixos per si sols
no tenen el poder de fer de les races o del racisme
una cosa del passat.
Els EUA no han estat mai "pre-racials".
Considerar-nos "post-racials"
quan encara hem de fer front a l'impacte
de la qüestió racial sobre els negres, els llatins o els indígenes
és deshonest.
Just quan ens preparàvem per a celebrar
el nostre futur post-racial,
la situació política va arribar al pitjor nivell de racisme
dels darrers 50 anys.
Per això, avui
vull compartir amb vosaltres
tres observacions
sobre el passat, el present i el futur del temps,
pel que fa al combat contra el racisme i la supremacia blanca.
Primerament, el passat.
El temps té una història,
així com també en tenen una els negres.
Però tractem el temps com si fos intemporal;
com si sempre hagués estat igual;
com si no tingués una història política
vinculada a l'espoliació de terres dels indígenes,
el genocidi d'indígenes
o el fet de deixar els africans desarrelats de la seva pàtria.
Quan els filòsofs europeus van proposar per primera vegada
de conceptualitzar el temps i la història,
un d'ells declarà:
"L'Àfrica no és una part històrica del món".
Bàsicament, volia dir
que els africans eren persones alienes a la història
sense cap mena d'impacte sobre el temps
ni sobre el ritme del progrés.
Aquesta idea
que els negres no han tingut cap impacte en la història
és una de les idees fundacionals de la supremacia blanca.
És la raó que Carter G. Woodson
establís la "Setmana de la Història Negra" el 1926.
És la raó que avui dia encara celebrem
el Mes de la Història Negra als EUA
cada febrer.
Bé, també trobem aquesta idea
que les persones negres
estan o bé alternativament fora dels límits del temps
o bé anclats en el passat,
en un context en què, més o menys com estic fent jo ara,
una persona negra es posa a insistir sobre la rellevància del tema del racisme,
i algú altre ―generalment blanc―
li contesta:
"Per què estàs anclat en el passat?
Per què no pots mirar endavant?
Tenim un president negre.
Tot això ho tenim superat".
William Faulkner, com és sabut, digué:
"El passat no és mort.
Ni tan sols és passat".
Però la meva amiga, la professora Kristie Dotson, afirma que:
"La nostra memòria va més enllà que la nostra vida".
Portem amb nosaltres
―tots nosaltres―
esperances i somnis,
col·lectius i de família,
de manera intrínseca.
No ens podem permetre el luxe de desfer-nos del passat.
Però, de vegades,
les circumstàncies polítiques són tan inquietants
que no sabem si estem vivint en el passat
o si vivim en el present.
Pensem en quan els protestants de "Black Lives Matter" [Les vides dels negres importen]
surten al carrer per protestar contra la mort injusta de ciutadans negres
a mans de la policia,
i en les imatges que resulten de la protesta:
ben bé podrien haver estat preses 50 anys enrere.
El passat no ens deixarà pas en pau.
Tot i així, fem-nos un lloc en el present.
En el present, jo diria
que la problemàtica racial amb què ens trobem
és un confrontament entre el temps i l'espai.
Què vull dir amb això?
Bé, com ja us he dit, els blancs són els amos del temps.
Els que tenen el poder
dicten el ritme de la jornada laboral;
dicten el valor econòmic del nostre temps.
I el professor Lipsitz afirma
que els blancs fins i tot dicten el ritme de la inclusió social.
Dicten quant de temps farà falta
per tal que les minories
rebin accés als drets per als quals han estat lluitant.
Permeteu-me un incís al passat ràpid
per a posar-vos-en un exemple:
Penseu en el Moviment pels Drets Civils
i les súpliques dels seus dirigents: "Llibertat, ara".
Estaven desafiant la lentitud de la inclusió social per part dels blancs.
El 1965,
any en què s'aprovà la Llei del Dret de Vot,
havien passat ben bé 100 anys
entre la fi de la Guerra Civil
i el conferiment del dret de vot a les comunitats afroamericanes.
Tot i estar passant per una guerra,
van caldre els seus 100 anys per a fer de la inclusió social
una realitat.
D'ençà de 2012,
legislacions estatals conservadores d'arreu dels EUA
promouen intents
de fer retrocedir els drets dels afroamericans
a base d'aprovar lleis de restricció de vot
i de reduir les oportunitats de vot anticipat.
Aquest passat juliol,
un tribunal federal es va carregar una llei sobre el dret de vot
dient que ―cito―:
"feria els afroamericans amb la precisió d'un bisturí".
Restringir la inclusió dels afroamericans des del nucli polític
és una de les principals estratègies per a dirigir i controlar les persones
a base de dirigr i controlar el temps.
Un altre punt en què trobem aquests xocs temps-espai
és en la gentrificació de ciutats com Atlanta, Brooklyn,
Filadèlfia, Nova Orleans o Washington, DC,
indrets que han estat la llar de col·lectius negres durant generacions.
Però ara, en el nom de la renovació i del progrés,
a aquestes persones se'ls fa fora,
amb el pretext que els estan conduint al segle XXI.
La professora Sharon Holland
es preguntà:
"Què passa quan una persona que existeix en el temps
topa amb una altra que només ocupa un espai?"
Aquestes disputes racials
són pugnes entre els considerats "ocupants d'espai"
i els considerats "transformadors del món".
Aquells que controlen el ritme i el flux de la història
són considerats transformadors,
que són amos i dominadors del temps.
En altres paraules: els blancs.
Però quan Hegel va dir que l'Àfrica no era una part històrica del món
implicava que era merament un enorme tros de terra
ocupant un espai en un cantó del món.
Els africans equivalien a ocupants d'espai.
Avui, els blancs encara controlen el ritme i el flux de la història,
i massa sovint tracten els negres
com si simplement fóssim ocupants d'un espai
al qual no tenim dret.
El temps i la marxa del progrés
es fan servir per a justificar un increïble grau de violència
cap als individus més vulnerables,
que, vistos com "ocupants d'un espai",
i no pas com "transformadors del món",
són expulsats del lloc en què viuen,
sota el pretext que els estan conduïnt al segle XXI.
L'esperança de vida més curta i els codis postals
és tan sols un exemple
de com el temps i l'espai convergeixen de manera injusta
en les vides de les persones negres.
Els infants nascuts a Nova Orleans, CP 70124
―amb un 93% de blancs―,
tenen ben bé 25 anys més d'esperança de vida
que els nascuts a Nova Orleans, CP 70112
―amb un 60% de negres―.
Els infants nascuts a Washington, DC,
dins la zona benestant de Maryland,
tenen ben bé 20 anys més d'esperança de vida
que els nascuts dins la metròpoli.
Ta-Nehisi Coates sosté
que "El tret definidor dels que han estat encasillats dins la raça negra
és l'indefugible saqueig del seu temps".
Patim una discriminació temporal, ens diu,
i no només estructural,
sinó personal:
En moments perduts d'alegria,
moments perduts de connexió,
menys qualitat del temps que passem amb els nostres
i anys perduts de salut i qualitat de vida.
En el futur,
vosaltres hi veieu els negres?
Tenen els negres un futur?
I si pertanyeu justament a aquella raça
que ha estat sempre en guerra contra el temps?
I si el vostre grup és el grup per al qual mai no ha estat concebut un futur?
Aquests confrontaments temps-espai,
entre protestants i policies,
entre gentrificadors i residents,
no pinten un panorama gaire agradable
per al que Amèrica espera per al futur dels negres.
Si el present serveix d'indicador,
l'educació dels nostres fills serà deficient,
els problemes de salut ens passaran factura,
i l'habitatge continuarà sent prohibitiu.
O sigui, que si realment estem preparats per a parlar del futur,
potser hauríem de començar per admetre que el temps se'ns tira a sobre.
Nosaltres els negres sempre hem anat curts de temps.
El temps no ens pertany.
Les nostres són vides de perpètua urgència.
El temps s'usa per a desplaçar-nos,
o, en tot cas, ens veiem forçats a conformar-nos,
instats constantment a tenir paciència.
Ara bé; si el passat és pròleg,
aprofitem aquest constant anar curts de temps
per a reivindicar amb urgència
llibertat, ara.
Jo crec que el futur és el que nosaltres en fem.
Però, primer, hem de decidir que el temps ens pertany a tots.
No, no a tots ens toca el mateix temps,
però podem decidir
que el temps que tenim sigui just, i lliure.
Podem fer que els codis postals
deixin de ser el determinant principal de l'esperança de vida.
Podem deixar de robar temps per a l'aprenentatge als nens negres
a base d'excessives suspensions i expulsions.
Podem deixar de robar temps als negres
a base de llargues temporades d'empresonament per crims no violents.
La policia pot deixar de robar temps i vides dels negres
a base d'un ús excessiu de la força.
Jo crec que el futur és el que nosaltres en fem.
Però no podem arribar-hi al ritme del temps de color,
ni del temps blanc,
ni del teu temps,
ni del meu, tampoc.
És el nostre temps.
Nostre.
Gràcies.
(Aplaudiments)