♪ [zene] ♪
- [Alex] Eddig megvizsgáltuk
az árkontroll néhány következményét,
mind az árküszöbét, mind az árplafonét.
És a következmények többsége nem nagyon jó.
Miért vezetnek be a kormányok árkontrollt?
Itt most nem tudjuk majd az összes okot megvizsgálni,
de nézzünk meg néhányat a nagyobbak közül.
Emlékeznek, hogyan kezdtük ezt az előadássorozatot?
Richard Nixon elnökkel, aki bér- és árellenőrzést vezetett be
1971 augusztusában az egész amerikai gazdaságban.
Még egyszer, ez volt az egyik valaha volt legnagyobb békebeli
beavatkozás a gazdaságba.
Erőteljes politika volt,
sok-sok szigorú és komoly következménnyel,
de még nem mondtam el a történet többi részét.
Itt a történet többi része.
1972 novemberében
Nixon nagy fölénnyel megnyerte az újraválasztást.
Tehát a bér- és árszabályozások népszerűek voltak.
Nixon más, egyéb politikák mellett emiatt lett újraválasztva.
Miért van ez így?
Úgy gondolom, sok esetben, az esetek többségében,
a nyilvánosság nem kötötte össze a bér- és árkontrollokat
azok következményeivel.
A keresést és a hiányt,
a hosszú benzinsorokat,
nem mondták, hogy ennek az oka az árkontroll.
Mit gondoltak, mi volt az oka?
Ha belenéznek az akkori felmérésekbe,
mi volt a hiány oka?
Az emberek azt mondták, hogy az OPEC, az arabok, a külföldiek,
a kapzsi olajvállalatok.
Ők okozzák a hiányt.
Valójában tudjuk, hogy bár ezek jó magyarázatok lennének
bizonyos értelemben a magas árakra,
biztosan nem jó magyarázatok a hiányra.
Egy szabad piacon sosem tapasztalnánk hiányt.
A hiány okozója az árkontroll volt,
de a nyilvánosság nem látta ezt.
A nyilvánosság nem részesült a nagyszerű közgazdaságtani oktatás előnyeiből,
ahogyan most önök.
Sőt, ez nemcsak az amerikai nyilvánosságra volt igaz,
hanem az emberekre szerte a világon.
Vegyünk egy másik példát.
Itt egy másik példa az olaj árkontrolljára.
2003-ban Irak rögzítette a benzin árát
az országban gallononként 5 centre.
Klassz, klassz, olcsó benzin, igaz?
Hát nem, természetesen hiány volt, és hosszú sorok,
pont úgy, mint az Egyesült Államokban a 70-es években.
Valóban, ez a kép úgy néz ki,
mintha az USA-ban készült volna a 70-es években,
kivéve talán, ezt a fickót itt hátul.
Valójában ez a kép Irakban készült.
Kit hibáztattak az irakiak?
Az árkontrollt hibáztatták? Nem.
Valójában éppúgy, mint az amerikaiak a 70-es években,
a külföldieket hibáztatták.
kivéve, hogy ezúttal az amerikaiakat hibáztatták.
Azt mondták, hogy az amerikaiak kiszállítják az összes olajat.
Természetesen a hiány valódi oka az árkontroll volt,
a benzin gallononkénti 5 centes ára.
Lehet, hogy valaki egyetért mindennel, amit itt eddig elmondtunk,
de még mindig olyan érzése van,
hogy talán az árkontroll segít a szegényeken,
és néhány szegényre ez valószínűleg igaz is.
Például a bérletidíj-korlátozások
segítenek azoknak az embereknek, akiknek bérkorlátozott lakásuk van,
de sokkal nehezebbé teszik egy lakás megszerzését.
Ez egy igazi kompromisszum.
Sőt, sok ember a bérkorlátozott lakásokban
nem is szegény.
New York-ban sok gazdag embernek
bérkorlátozott lakása van,
és nem mondanak le róluk,
mert nagyon kedvező a számukra.
Tehát a bérkorlátozás nem nagyon jó megközelítés
a szegények megsegítésére.
Ugyanez igaz a minimálbérekre is.
A minimálbérek segítenek a dolgozóknak, akik megtartják az állásukat
a magasabb bérrel,
de nem segítenek azoknak, akik nem találnak munkát,
és akik a magasabb bérük miatt váltak munkanélkülivé.
Ismét, ez egy kompromisszum.
Talán még a kompromisszumot is figyelembe véve
a dolgozóknak továbbra is tetszenének a minimálbérek,
de nem mindenki élvezi az előnyeit.
Sőt, sok ember,
akinek minimálbéres állása van, nem is igazán szegény.
Az egyetemisták és a fiatalok
sok esetben otthon élnek, részidőben dolgoznak, stb.
Ezzel nem azt akarom mondani,
hogy nem törődünk az egyetemistákkal és a fiatalokkal.
Egyszerűen azt mondom, hogy
a minimálbér nem eléggé jól célzott.
Nem a szegényeket célozza meg.
Azokat az embereket célozza meg, akiknek minimálbéres állása van,
és nem mindegyikük szegény, semmilyen szempontból.
Néhányuk csak fiatal, és most került ki a munkaerőpiacra.
Sőt, a válasz a minimálbérekre és bérletidíj-korlátozásokra
nem feltétlenül az, hogy ne tegyünk semmit,
hanem inkább az, hogy lehetnek jobb módok a szegények megsegítésére.
A lakhatási utalványok például a szegény embereket célozzák meg,
és lehetővé teszi számukra, hogy magasabb bérleti díjat fizessenek.
Lehetővé teszi számukra, hogy bárhol bármilyen lakást vásároljanak,
és így tovább,
de ezzel hozzáadnak a szegény emberek vásárlási erejéhez, a lakásbérléshez.
Nagyszabású lakhatásiutalvány- programunk van
az Egyesült Államokban, és sikeresnek bizonyult.
Hasonlóképpen a bértámogatások is talán jobb megközelítés
a szegénység megsegítésére, mint a minimálbér.
Ezt már megnéztük egyszer korábban.
Nézzük meg nagyon röviden még egyszer a bértámogatások
kontra minimálbér helyzetét.
Emlékezzünk vissza, hogyan elemeztük a bértámogatást
azzal, hogy a támogatást belerajzoltuk a diagramba,
és azt találtuk, hogy a bértámogatás megnöveli
a dolgozók bérét, egyidejűleg csökkenti a cégek által fizetett bért.
A különbséget a támogatás fedezi.
Az egyik dolog a bértámogatással kapcsolatban az,
természetesen, hogy az adófizetők pénzébe kerül, míg a minimálbér nem.
De figyeljék meg, hogy a bértámogatás növeli a foglalkoztatottságot QS-re.
Másrészt a minimálbér ugyanannál a $12-os bérnél,
ahogyan a bértámogatásnál is történik,
valójában csökkenti a foglalkoztatottságot QD-re.
Tehát lehetnek jobb módok
a szegények megsegítésére, mint az árkontroll.
A közgazdászok nem úgy gondolják, hogy nem kell segíteni a szegényeken,
hanem hogy meg kellene próbálni olyan módon tenni,
ami illeszkedik a piacokhoz, azokkal együtt halad,
nem pedig megpróbálja azokat felülbírálni,
ami sokszor nem szándékos és negatív következményekkel jár.
- [Narrátor] Ha szeretné magát tesztelni, kattintson a kérdésekre.
Ha pedig készen áll a folytatásra, kattintson a következő videóra.
♪ [zene] ♪