"היי, עוד אטום. אני מימן, נעים להכיר אותך.
איך את מרגישה בקשר לקפיצה?"
היי, אני אנטי מימן, האנטי אטום שלך,
ולהיות כנה, אני מרגישה די נטרלי.
הפוזיטרון שלי והאנטי פרוטון מתאזנים, ממש כמו האלקטרון והפרוטון שלך, נכון?"
"היי, כן! את נראית ממש כמוני, אבל שונה איכשהו."
"וואו, תזהר! אם נתקרב מדי, אנחנו נעלם בניצוץ של אנרגיה,
הייתי רוצה להשאר בחתיכה אחת."
"או וואו, מצטער."
"זה בסדר, פשוט חשבתי.
זה מוזר לנו שאנחנו
משוחחים ככה לפני הקפיצה שלנו מעל CERN."
"למה זה?"
"ובכן, דבר ראשון, איך אנחנו יודעים ששנינו ניפול?"
"כמובן שניפול, זה כוח המשיכה,
את יודעת, כוח המשיכה בין מאסות.
אני אפילו יודע כמה מהר אנחנו צריכים ליפול.
גלילאו הראה בניסוי המגדל ההוא
שכל העצמים הנופלים מאיצים באותו קצב, בלי קשר למסה."
"זה עבור עצמים גדולים יותר.
זה סיפור אחר לחקיקים קטנים כמונו.
המסה שלנו היא כל כך קטנה שהכוחות הגרביטציוניים שאנחנו מרגישים הם זעירים,
ואם החלקיקים טעונים, כמו האנטי פרוטון שלי או הפרוטון שלך,
אז זה נהפך לבלתי אפשרי לגילוי
יחסית לכוחות האלקטרומגנטיים הגדולים בהרבה שפועלים עליהם."
"אבל זה רק לחלקיקים טעונים. את ואני שנינו ניטרליים.
המטענים שלנו מאוזנים, אז הכוח האלקטרומגטי קטן
והכוח הגרביטציוני צריך להיות בר גילוי.
אני יודע ששלי נמדד."
"בגלל שאתה בכל מקום, אבל אני קצת קשה למציאה."
"אבל למה זה בעצם?
לא היתה צריכה להיות כמות שווה
של חומר ואנטי חומר במפץ הגדול?"
"היית חושב, אבל אז כל החלקיקים האלה
היו מתאיידים לאנרגיה, זוכר?
והיקום בברור מלא בחומר.
אף אחד לא יודע למה יש יותר חומר מאנטי חומר,
לכן מדענים כל כך מתעניינים בללמוד אותי."
"אז איפה הם מוצאים אותך?"
"למעשה אני נוצרתי במעבדה שם למטה.
הם היו צריכים מאיץ כדי ליצור את האנטי פרוטון שלי בגלל שהוא כל כך כבד,
כבד כמו הפרוטון שלך.
לקבל את הפוזיטרון שלי היה קל יותר.
הוא קל בהרבה, כמו האלקטרון שלך, ויש חומרים
שמתפרקים באופן טבעי על ידי פליטת אחד.
הם פשוט היו צריכים לשים את השניים יחד והם קיבלו אותי.
אבל רק לאחרונה
הם היו מסוגלים לשמור עלי
מספיק זמן כדי לחקור את התכונות שלי."
"ועכשיו הם שלחו אותך לקפיצה הזו איתי. היי, חכי רגע."
"זה נכון. אנחנו משחזרים את הניסוי של גלילאו,
אבל עם חומר ואנטי חומר במקום שני חפצים מחומר."
"אז מה יקרה?
האם את תיפלי למעלה או משהו?"
"רק דרך אחת לדעת!"