Mám otázku:
Kto z vás si pamätá, kedy ste si prvý raz uvedomili,
že zomriete?
Ja áno. Bol som mladý chlapec
a môj starý otec práve zomrel.
Pamätám si, že pár dní potom som v noci ležal v posteli
a snažil som sa nájsť zmysel v tom, čo sa stalo.
Čo to vlastne znamenalo, že bol mŕtvy?
Kam sa podel?
Bolo to, ako keby sa otvorila diera v realite
a zhltla ho.
Potom mi však napadla skutočne šokujúca otázka:
Keď mohol zomrieť on, môže sa to stať aj mne?
Môže sa tá diera v realite otvoriť a zhltnúť mňa?
Otvorí sa pod mojou posteľou
a zhltne ma, keď budem spať?
V istom momente sa deti dozvedia o smrti.
Môže sa to stať rôznymi spôsobmi,
ale väčšinou sa to stane postupne.
Naše uvedomenie rastie počas toho, ako dospievame.
Ak sa ponoríte do tmavých zákutí
svojej mysle,
možno tam nájdete pocit podobný tomu, ktorý som cítil ja,
keď môj starý otec zomrel a keď som si uvedomil,
že sa to môže stať aj mne.
Ten pocit, že za týmto všetkým
je prázdnota, ktorá na nás čaká.
Tento vývin v detstve sa odráža
vo vývine nášho druhu.
Presne tak, ako bod vo vašom vývine v detstve,
keď sa vaše vnímanie seba a času
stalo dosť sofistikovaným na to,
aby ste si uvedomili, že ste smrteľní.
Takže ten bod v evolúcii nášho druhu,
keď vnímanie prvých ľudí ich samých a času
sa stalo sofistikovaným natoľko,
aby boli prvými, ktorí si uvedomili:
„Ja zomriem.“
Môžeme to nazvať našim prekliatím.
Je to cena, ktorú platíme za to, že sme takí inteligentní.
Musíme žiť naše životy s vedomím,
že najhoršia vec, ktorá sa nám môže stať,
sa jedného dňa určite stane.
Koniec našich projektov,
našich nádejí, snov, našich jednotlivých svetov.
Každý z nás žije v tieni našej súkromnej
apokalypsy.
A to je strašidelné.
Je to desivé, a tak hľadáme cestu von.
V mojom prípade, keď som mal asi 5 rokov,
to znamenalo spýtať sa mamy.
Keď som sa začal pýtať:
„Čo sa stane, keď zomrieme?“
dospeláci v mojom okolí
odpovedali s typickou anglickou zmesou trápnosti
a neúprimného kresťanstva.
Fráza, ktorú som počúval najčastejšie,
znela, že starý otec
„je teraz tam hore a pozerá sa na nás“.
A keby som zomrel ja, čo sa samozrejme nestane,
tiež by som šiel tam hore.
Vďaka tomu smrť znela ako
existenčný výťah.
A to sa nezdalo veľmi uveriteľné.
V tom čase som zvykol sledovať detský spravodajský program,
bola to doba objavovania vesmíru.
Ukazovali rakety vystreľované do oblohy,
do vesmíru, smerom „tam hore“.
Ale ani jeden z astronautov, keď sa vrátil,
nikdy nespomenul stretnutie s mojím starým otcom.
Alebo inými mŕtvymi ľuďmi.
Ale ja som bol vystrašený.
A vidina nastúpenia do existenčného výťahu,
aby som mohol vidieť svojho starého otca,
znela oveľa lepšie, než byť zhltnutý prázdnotou,
kým som spal.
Takže som tomu veril,
aj keď to nedávalo zmysel.
Tento myšlienkový proces, ktorým som prešiel ako dieťa
a ktorým som prešiel veľakrát aj potom,
čo som sa stal dospelým,
je vecou, ktorú psychológovia nazývajú
skreslenie.
Skreslenie je postup, pri ktorom nám systematicky
niečo uniká.
Pri ktorom zle odhadujeme, zle súdime,
ohýbame realitu, alebo vidíme, čo chceme vidieť.
A skreslenie, o ktorom hovorím ja,
funguje takto:
Konfrontujte niekoho s faktom,
že zomrie,
a uverí každému príbehu,
ktorý mu bude tvrdiť, že to nie je pravda
a že môže žiť večne.
Aj keď to bude znamenať nastúpenie do existenčného výťahu.
Toto môžeme chápať ako najväčšie skreslenie zo všetkých.
Bolo dokázané vo viac ako 400
empirických štúdiách.
Tieto štúdie sú dômyselné, ale pritom jednoduché.
Fungujú asi takto:
Zoberiete si dve skupiny ľudí,
ktorí sa navzájom podobajú vo všetkých dôležitých aspektoch
a jednu skupinu upozorníte na to, že zomrú,
ale tú druhú skupinu nie a následne pozorujete ich správanie.
Takže teraz sledujete ako skresľuje správanie to,
keď ľuďom pripomeniete ich smrteľnosť.
A vždy dostanete rovnaký výsledok:
ľudia, ktorým pripomenuli ich smrteľnosť,
skôr uveria príbehom,
ktoré im tvrdia, že môžu uniknúť smrti
a žiť večne.
Dám vám príklad: v jednom výskume
boli vybrané dve skupiny agnostikov,
to sú ľudia, ktorí sú nerozhodní
ohľadom svojho náboženského presvedčenia.
Jednu skupinu sme požiadali, aby premýšľali o svojej smrti.
Druhú skupinu sme požiadali,
aby premýšľali o osamelosti.
Potom sme im znova položili otázku o ich náboženskom presvedčení.
Tí, ktorí mali premýšľať o smrti,
boli potom dvakrát ochotnejší priznať vieru
v Boha a Ježiša.
Dvakrát viac.
Aj keď predtým boli rovnako agnostickí.
Vnuknite ľuďom strach zo smrti
a utečú k Ježišovi.
To poukazuje na to, že pripomenutím smrti
si ľudia skreslia smrť aj bez dôkazov.
Toto funguje nielen v náboženstve,
ale aj v rôznych iných systémoch viery,
ktoré sľubujú nesmrteľnosť v akejkoľvek podobe.
Či už je to stanie sa slávnym,
či byť rodičom
alebo aj nacionalistom,
keď máte prisľúbenú spoluúčasť vo väčšom celku.
Toto je skreslenie,
ktoré udalo tvar ľudskej histórii.
Teória za týmto skreslením
vo viac ako 400 štúdiách
je nazývaná teóriou riadenej hrôzy.
A jej myšlienka je jednoduchá:
Rozvíjame naše pohľady na svet,
to sú tie príbehy, ktoré si nahovárame
o svete a našom mieste v ňom,
aby sme si pomohli zvládnuť
hrôzu zo smrti.
Tieto príbehy o nesmrteľnosti
majú tisíce rôznych prejavov.
No ja verím, že za touto zjavnou rozmanitosťou
sa skrývajú len 4 základné druhy,
ktoré tieto príbehy o nesmrteľnosť môžu mať.
A my môžeme sledovať, ako sa opakujú
počas celých dejín, len s malými úpravami,
aby odrážali svoju dobu.
Teraz vám trochu priblížim tieto
4 základné druhy príbehov o nesmrteľnosti.
Chcem sa pokúsiť demonštrovať spôsob,
akým sú prerozprávané v každej kultúre
alebo generácii
s použitím slovníka ich doby.
Prvý príbeh je najjednoduchší:
chceme sa vyhnúť smrti.
Sen ostať v našom tele,
na tomto svete, už navždy,
je tým prvým a najjednoduchším druhom príbehu o nesmrteľnosti.
Spočiatku sa to môže zdať nepravdepodobné,
ale popravde, skoro každá kultúra v histórii ľudstva,
má nejaký mýtus alebo legendu
o elixíre života, fontáne mladosti
alebo hocičom inom, čo nám sľubuje
večný život.
Staroveký Egypt mal také mýty,
staroveký Babylon, staroveká India.
V európskej histórii ich nájdeme v práci alchymistov.
A dodnes tomu veríme,
akurát dnes používame
jazyk vedy.
Pred 100 rokmi,
keď boli práve objavené hormóny,
ľudia verili, že hormonálna liečba
vylieči starnutie a rôzne choroby.
Dnes zas vkladáme našu vieru do kmeňových buniek,
genetického inžinierstva a nanotechnológií.
Ale idea, že veda môže vyliečiť smrť,
je len ďalšou kapitolou v príbehu
o nájdení kúzelného elixíru,
v príbehu starom ako ľudstvo samo.
Ale vsádzanie všetkého na myšlienku nájdenia elixíru
a následného večného života,
je riskantnou stratégiou.
Keď sa pozrieme späť,
na všetkých tých, ktorí hľadali elixír,
jediná vec, ktorú majú spoločnú,
je, že sú všetci mŕtvi.
Takže potrebujeme záložný plán.
A presne tento druh plánu B, je druhým príbehom o nesmrteľnosti,
a tým je vzkriesenie.
Zastáva ideu, že ja som toto telo,
ja som tento fyzický organizmus.
Akceptuje to, že musím zomrieť,
ale napriek tomu tvrdí,
že môžem vstať a znovu žiť.
Inak povedané, môžem urobiť to, čo Ježiš.
Ježiš zomrel, bol tri dni v hrobke,
potom vstal a opäť žil.
Táto idea, že môžeme byť všetci vzkriesení a žiť znova
je ortodoxnou vierou nielen pre kresťanov,
ale aj židov a moslimov.
Ale naša túžba veriť v tento príbeh
je v nás tak hlboko zakorenená,
že to znovu a znovu objavujeme
aj vo vedeckej dobe.
Napríklad idea o kryokomorách.
Je to myšlienka, že keď zomriete,
môžete sa dať zmraziť.
A potom, keď na to bude technológia
dosť pokročilá,
budete rozmrazení, opravení a oživení,
takže vzkriesení.
Niektorí ľudia veria vo všemohúceho Boha,
ktorý ich vzkriesi, aby mohli znova žiť,
a iní veria vo všemohúceho vedca, ktorý to urobí.
Pre niektorých je celá idea vzkriesenia,
vyskočenia z hrobu,
len niečo ako zlý zombie film.
Telo sa im zdá príliš špinavé, príliš nespoľahlivé
na to, aby zabezpečilo večný život.
Takže vsádzajú svoje nádeje na tretí,
viac spirituálny príbeh o nesmrteľnosti.
Myšlienka, že môžeme nechať naše telo za nami
a žiť ďalej ako duša.
Väčšina ľudí na Zemi verí,
že majú dušu
a to je centrálnou ideou mnohých náboženstiev.
Napriek tomu, že vo svojej terajšej podobe,
vo svojej tradičnej forme,
je idea o duši veľmi populárna,
aj tak ju stále pretvárame
pre náš digitálny vek.
Napríklad,
že môžete opustiť vaše telo
nahratím vašej mysle, vašej podstaty,
vášho ozajstného ja do počítača,
a tak žiť ďalej ako avatar v éteri.
Samozrejme, existujú skeptici,
ktorí hovoria, že ak sa pozrieme
na dôkazy vedy, najmä neurovedy,
naznačuje to, že vaša myseľ,
vaša esencia, vaše skutočné ja,
je veľmi závislé na určitej časti
vášho tela, a to na vašom mozgu.
A práve títo skeptici nachádzajú pokoj
v štvrtom druhu príbehu o nesmrteľnosti
a tým je dedičstvo.
Idea, že môžete žiť ďalej
v ozvene, ktorú tu zanecháte.
Ako veľký grécky bojovník Achilles,
ktorý obetoval svoj život v boji proti Tróji,
aby mohol získať nesmrteľnú slávu.
Snaha nadobudnúť slávu je rozšírená teraz,
ako bola aj v minulosti.
A v našom digitálnom veku
je oveľa jednoduchšie ju získať.
Nemusíte byť veľkým bojovníkom, akým bol Achilles,
ani veľkým kráľom alebo hrdinom.
Potrebujete len internetové pripojenie a smiešnu mačku.
(smiech)
Niektorí ľudia však preferujú viac hmatateľné,
biologické dedičstvo, napríklad deti.
Alebo by chceli, dúfajú, že budú žiť
ako súčasť väčšieho celku –
národa, rodiny, kmeňa
alebo genofondu.
Ale znovu sú tu skeptici,
ktorí pochybujú, že dedičstvo
znamená nesmrteľnosť.
Woody Allen, napríklad povedal:
„Nechcem žiť v srdciach mojich spoluobčanov.
Chcem žiť vo svojom byte.“
Takže toto boli
4 základné druhy príbehov o nesmrteľnosti
a snažil som len trochu objasniť,
ako sú prerozprávané každou generáciou,
len s malými odchýlkami,
aby pasovali do danej doby.
Fakt, že sa vynárajú takýmto spôsobom,
v tak veľmi podobnej forme, ale tak veľmi odlišných systémoch viery,
myslím, naznačuje,
že by sme mali byť skeptickí voči pravdivosti
ktorejkoľvek verzie týchto príbehov.
Fakt, že niektorí ľudia veria,
že všemocný Boh ich vzkriesi a budú žiť znova
a iní veria, že to zas dokáže všemocný vedec,
nasvedčuje, že tomu neveria
na základe sily dôkazov.
Skôr týmto príbehom veríme,
pretože sme im naučení veriť.
A naučení sme tomu preto,
lebo sa tak veľmi bojíme smrti.
Takže otázka znie,
sme odkázaní viesť jeden život,
ktorý je tvorený strachom a popieraním?
Alebo môžeme prekonať toto skreslenie?
Grécky filozof Epikuros
si myslel, že môžeme.
Tvrdil, že strach zo smrti je prirodzený,
ale nie racionálny.
Povedal: „Smrť pre nás nič neznamená,
pretože keď sme tu, smrť nie je,
a keď je tu smrť, my sme preč.“
Táto idea je veľmi často citovaná,
ale je veľmi zložité pochopiť a osvojiť si ju,
pretože práve myšlienka na to, že sme preč,
sa tak ťažko predstavuje.
Takže o 2000 rokov to ďalší filozof,
Ludwig Wittgenstein, predniesol takto:
„Smrť nie je udalosťou v živote,
nežijeme, aby sme zažili smrť.“
A dodal:
„V tomto zmysle, život nemá konca.“
Takže pre mňa ako dieťa bolo prirodzené
báť sa zhltnutia prázdnotou,
ale nebolo to racionálne,
pretože byť zhltnutý prázdnotou
nie je niečo,
čo niekto z nás zažije.
Prekonanie tohto skreslenia nie je jednoduché,
pretože strach zo smrti je v nás hlboko zakorenený.
Ale práve keď si uvedomíme, že samotný strach nie je racionálny
a keď si priznáme spôsoby,
ktorými nás to nevedome ovplyvňuje,
potom môžeme aspoň skúsiť
minimalizovať vplyv,
ktorý to má na naše životy.
Myslím, že pomôže, ak si predstavíme
život ako knihu:
Presne ako kniha je zviazaná obalom
na začiatku a konci,
aj naše životy sú ohraničené narodením a smrťou.
A aj keď je kniha ohraničená začiatkom a koncom,
môže obsahovať vzdialené krajiny,
exotické postavy, fantastické dobrodružstvá.
A aj keď je kniha ohraničená začiatkom a koncom,
postavy v nej
nepoznajú hranice.
Poznajú len momenty, ktoré tvoria ich príbeh,
aj keď je kniha zatvorená.
Takže postavy v knihe
sa neboja dosiahnuť poslednú stranu.
Long John Silver sa nebojí,
že dočítate Ostrov pokladov.
A tak isto by sme to mali vnímať aj my.
Predstavte si knihu vášho života,
jej obal, jej začiatok a koniec sú vaše narodenie a smrť.
Môžete poznať len momenty medzi nimi,
momenty, ktoré tvoria váš život.
Nedáva zmysel, aby ste sa báli toho,
čo je mimo obalu,
či už pred vaším narodením
alebo po vašej smrti.
A taktiež, by ste sa nemali zaoberať tým,
aká dlhá je vaša kniha, alebo či je to komiks alebo epos.
Jediné, na čom záleží,
je, že vy z nej urobíte dobrý príbeh.
Ďakujem.
(potlesk)