Jeg har et spørgsmål:
Hvem her kan huske, hvornår de først indså,
at de skulle dø?
Jeg kan. Jeg var en lille dreng,
og min bedstefar var lige død,
og jeg kan huske et par dage senere, lå jeg i sengen om natten
og prøvede på at finde ud af, hvad der var sket.
Hvad betød det, at han var død?
Hvor var han taget hen?
Det var som om, et hul i virkeligheden havde åbnet sig
og slugt ham.
Men så gik det virkelig rystende spørgsmål op for mig:
Hvis han kunne dø, kunne det så også ske for mig?
Kunne det hul i virkeligheden åbne op og sluge mig?
Ville det åbne op under min seng
og sluge mig, mens jeg sov?
Tja, på et tidspunk bliver alle børn opmærksomme på døden.
Det kan ske på forskellige måder, selvfølgelig,
og kommer som regel i stadier.
Vores koncept af døden udvikler sig, når vi bliver ældre.
Og hvis du søger i de mørkeste afkroge
af din hukommelse,
vil du måske huske noget af det, som jeg følte,
da min bedstefar døde, og jeg indså,
at det også kunne ske for mig,
den følelse at bag alt dette
ventede tomrummet.
Og denne udvikling i barndommen
reflekterer udviklingen af vores art.
Ligesom der var et tidspunkt i din udvikling
som barn, hvor din opfattelse af selv og af tid
blev sofistikeret nok
for dig til at forstå, at du var dødelig,
ligeledes ved et tidspunkt i evolutionen af vores art,
blev nogle tidlige menneskers opfattelse af
selv og tid sofistikeret nok
for dem til at blive de første mennesker til at indse,
"Jeg vil dø!"
Det er, om du vil, vores forbandelse.
Det er prisen, vi betaler for at være så forbandet kloge.
Vi er nødsaget til at leve med den viden,
at det værste der kan ske
en dag utvivlsomt vil være,
enden på alle vores projekter,
vores håb, vores drømme, på vores individuelle verden.
Vi lever hver især i skyggen af en personlig
undergang.
Og det er skræmmende. Det er frygtindgydende.
Så vi leder efter en udvej.
Og i mit tilfælde, da jeg var omkring fem år gammel,
betød dette at spørge min mor.
Da jeg først begyndte at spørge,
hvad sker der, når vi dør,
besvarede de voksne omkring mig dengang
med en typisk engelsk blanding af akavethed
og halvhjertet kristendom,
og den sætning jeg hørte oftest var,
at bedstefar nu var:
"der oppe kiggende ned på os,"
og hvis jeg også døde, hvilket selvfølgelig ikke ville ske,
så ville jeg også komme derop,
hvilket fik døden til at lyde meget som
en eksistentiel elevator.
Dette lød ikke særligt plausibelt.
Jeg plejede at se et børne nyhedsprogram hele tiden,
og det var under rumudforsknings æraen.
Der var altid raketter som fløj op i himmelen,
op i rummet, der op.
Men ingen af astronauterne, når de kom tilbage,
fortalte nogensinde om at have mødt min bedstefar,
eller nogle andre døde personer.
Men jeg var bange,
og ideen om at tage den eksistentielle elevator
for at se min bedstefar
lød en del bedre end at blive slugt
af tomrummet, mens jeg sov.
Så jeg troede på det alligevel,
selvom det ikke gav meget mening.
Og denne tankeproces som jeg gennemgik
som et barn, og har været igennem mange gange siden,
inklusiv som en voksen,
er et produkt af hvad psykologerne kalder
en tilbøjelighed.
En tilbøjelighed er en måde, hvorpå vi systematisk
tager fejl af ting,
måder hvorpå vi fejlberegner, fejlbedømmer,
forvrænger virkeligheden, eller ser hvad vi ønsker at se
og den tilbøjelighed, som jeg snakker om
virker på denne måde:
Konfronter nogen med det faktum,
at de vil dø,
og de vil tro på næsten hvilken som helst historie,
som fortæller dem, at det ikke er sandt,
og at de istedet kan leve for evigt,
selv hvis det betyder at tage den eksistentielle elevator.
Nu kan vi se dette som den største tilbøjelighed af alle.
Det er blevet demonstreret i over 400
empiriske studier,
Disse studier er opfindsomme, men de er simple.
De virker således.
Du tager to grupper af mennesker,
som er ens i alle relevante aspekter,
og du minder en gruppe om, at de vil dø,
men ikke den anden, og så sammenligner du deres opførsel.
Så du observerer, hvordan det påvirker adfærd
når folk bliver opmærksomme på deres dødelighed.
Og hver gang får du det samme resultat:
Folk som er gjort opmærksomme på deres dødelighed
er mere villige til at tro på historier,
som fortæller dem, at de kan undslippe døden
og leve for evigt.
Så her er et eksempel: Et nyligt studie
tog to grupper af agnostikere,
det er folk, som er i tvivl
om deres religiøse overbevisning.
En gruppe blev bedt om at tænke på at være død.
Den anden gruppe blev bedt om at tænke på
at være ensom.
De blev så spurgt igen om deres religiøse overbevisning.
De som var blevet bedt om at tænke på at være død
var bagefter dobbelt så sandsynlige til at udtrykke tro
på Gud og Jesus.
Dobbelt så sandsynlige.
Selvom de før var lige agnostiske.
Men indsæt frygten for døden i deres bevisthed
og de løber til Jesus.
Dette viser, at minde folk om døden
påvirker dem til at tro, uden hensyn til beviser,
og det virker ikke bare for religion,
men for et hvilket som helst trossystem,
som lover udødelighed i en eller anden form,
hvad enten det er at blive berømt,
have børn,
eller sågar nationalisme,
som lover, at du kan leve videre som en del af det store hele.
Dette er en tilbøjelighed, som har formet
retningen af mennesket historie.
Teorien bag denne tilbøjelighed
i de over 400 studier
hedder terror management teori,
og ideen er simpel. Bare dette.
Vi udvikler vores verdenssyn,
hvilket er, historierne vi fortæller os selv
om verdenen og vores plads i den
for at hjælpe os med at styre
frygten for døden.
Og disse udødelighedshistorier
har tusindvis af forskellige manifestationer,
men jeg tror at bag den umiddelbare variation,
er der faktisk kun fire grundlæggende former,
som disse udødelighedshistorier kan tage.
Og vi kan se dem gentage sig selv
gennem historien, med kun små forskelle
for at reflektere samtidens ordforråd.
Nu vil jeg kort introducere disse fire
grundlæggende former af udødelighedshistorier,
og jeg vil prøve på at give jer en følelse
af måden, hvorpå de er genfortalt af hver kultur
eller generation
ved hjælp af datidens ordforråd.
Den første historie er den mest simple.
Vi vil bare undgå døden,
og drømmen om at gøre det i denne krop,
i denne verden, for evigt,
er den første og mest simple form af udødelighedshistorie,
og det lyder måske umiddelbart usandsynligt,
men faktisk har næsten alle kulturer i menneskets historie
haft en myte eller legende
om en livseliksir eller en ungdommens kilde,
eller noget som lover at holde os i live
for evigt.
Antikkens Egypten havde sådanne myter,
antikkens Babylon og antikkens Indien.
Gennem europæisk historie finder vi dem i alkymisternes arbejde,
og vi tror selvfølgelig stadig på det i dag,
hvis vi blot fortæller historien ved hjælp af
videnskabens ordforråd.
For 100 år siden
var hormoner lige blevet opdaget,
og folk håbede at hormonbehandlinger
ville kurere alderdom og sygdom,
og nu sætter vi i stedet vores lid til stamceller,
genteknologi og nanoteknologi.
Men ideen om at videnskab kan kurere døden
er blot endnu et kapitel i historien
om den magiske livseliksir,
en historie lige så gammel som civilisationen.
Men at satse alt på ideen om at finde den eliksir
og forblive i live for evigt
er en risikabel strategi.
Når vi ser tilbage igennem historien
om alle dem, som har søgt efter en eliksir i fortiden,
er den ene ting de nu har tilfælles,
at de alle er døde.
Så vi har brug for en backup plan, og præcis denne form for plan B
er hvad den anden form af udødelighedshistorien tilbyder,
og det er genopstandelse.
Og den bliver ved ideen om, at jeg er denne krop,
jeg er denne fysiske organisme.
Den accepterer, at jeg vil dø,
men siger på trods af det,
kan jeg genopstå, og jeg kan leve igen.
Med andre ord. Jeg kan gøre, hvad Jesus gjorde,
Jesus døde, men han var tre dage i gravkammeret.
og så genopstod han og levede igen.
Og ideen om at vi kan genopstå og leve igen
er ortodoks tro, ikke bare for kristne,
men også for jøder og muslimer.
Men vores ønske om at tro på denne historie
er så dybt forankret,
at vi genopfinder den igen
for den videnskabelige tidsalder,
for eksempel med ideen om kryonik.
Det er ideen om, at når du dør,
kan du få dig selv froset ned
og så på et tidspunkt, når teknologien
er udviklet tilstrækkeligt,
kan du blive tøet op, repareret og genoplivet
og således genopstå.
Så nogle mennesker tror på, at en almægtig gud
vil genoplive dem igen,
og andre folk tror, at an almægtig forsker vil gøre det.
Men for andre er hele ideen om genoplivelse,
at stå op af graven,
bare for meget som en dårlig zombie film.
De synes, at kroppen er for besværlig, for upålidelig
til at garantere evigt liv,
og derfor har de sat deres lid til en tredje
mere spirituel udødelighedshistorie,
ideen om at vi kan forlade vores kroppe
og leve videre som en sjæl.
Hovedparten af menneskene på jorden
tror, at de har en sjæl,
og ideen er central i mange religioner.
Men selv i dens nuværende form,
i dens traditionelle form,
er ideen om sjælen stadig enorm populær,
genopfinder vi den ikke desto mindre
igen i forbindelse med den digitale tidsalder,
for eksempel med ideen om,
at du kan forlade din krop
ved at uploade dit sind, din essens,
dit sande dig, ind i en computer
og således leve videre som et avatar i æteren.
Men der er selvfølgelig skeptikere, som siger,
at hvis vi ser på det videnskabelige bevis,
især neurovidenskab,
tyder det på at dit sind,
din essens, dit sande dig,
i høj grad er afhængig af en speciel del
af din krop, dvs. din hjerne.
Og sådanne skeptikere kan finde trøst
i den fjerde udødelighedshistorie,
og det er eftermæle,
ideen om at du kan leve videre
igennem det ekko, som du efterlader i verdenen,
ligesom den store græske kriger Achilleus,
som ofrede sit liv i kampen om Troja,
så han kunne vinde uddødelig berømmelse.
Og jagten på berømmelse er så udbredt
og populært nu som nogensinde før,
og i vores digitale tidsalder
er det endnu nemmere at opnå.
Du har ikke brug for at være en stor kriger som Achilleus,
en stor konge eller helt.
Alt du har brug for er en internetforbindelse og en sjov kat. (Latter)
Men nogle folk foretrækker at efterlade et mere håndgribeligt,
biologisk eftermæle -- børn for eksempel.
De synes godt om, de håber på, at leve
videre som en del af det større hele,
en nation, en familie eller en stamme,
deres genpulje.
Men igen er der skeptikere,
som tvivler på, hvorvidt eftermæle
virkelig er udødelighed.
For eksempel har Woody Allen sagt,
"Jeg vil ikke leve videre i hjertet af mine landsmænd.
Jeg vil leve videre i min lejlighed."
Så det er de fire
grundlæggende former af udødelighedshistorier,
og jeg har prøvet på at give en ide af,
hvordan de er genfortalt af hver generation
med blot små afvigelser
for at passe til dagens trend.
Og den kendsgerning at de vender tilbage på denne måde,
i så ens form, men i så forskellige trossystemer,
antyder, tror jeg,
at vi burde være skeptiske på sandheden
i nogen bestemt version af disse historier.
Det faktum at nogle tror,
at en almægtig gud vil genoplive dem,
og andre tror, at en almægtig forsker vil gøre det,
antyder at ingen af dem virkelig tror på dette
på grundlag af bevisets styrke.
Vi tror snarere på disse historier,
fordi vi har en tilbøjelighed til at tro på dem,
og vi har en tilbøjelighed til at tro på dem,
fordi vi er så bange for døden.
Så spørgsmålet er,
er vi dømt til, at leve det ene liv vi har
på en måde, som er formet af frygt og benægtelse,
eller kan vi overvinde denne tilbøjelighed?
Tja, den græske filosof Epikur
troede, at vi kunne.
Han argumenterede for, at frygten for at dø er naturlig,
men den er ikke rationel.
"Døden," sagde han, "er ligegyldig for os,
for når vi er her, er døden ikke,
og når døden er, er vi væk."
Dette er ofte citeret, men det er svært
virkeligt at forstå, virkeligt at internalisere,
for præcist denne ide om at være væk,
er så svær at forestille sig.
Så 2000 år senere sagde, en anden filosof,
Ludwig Wittgenstein, det på denne måde:
"Døden er ikke en begivenhed i livet:
Vi oplever ikke døden,.
Og derfor," tilføjede han,
"i denne forstand, har livet ikke nogen ende."
Så det var naturligt for mig som barn,
at frygte at blive slugt af tomrummet,
men det var ikke rationelt,
fordi at blive slugt af tomrummet
er ikke noget, som nogen af os
nogensinde vil opleve.
At overvinde denne tilbøjelighed er ikke nemt,
fordi frygten for døden er så dybt forankret i os,
men når vi ser, at frygten i sig selv ikke er rationel,
og når vi fremlægger de måder,
hvorpå det ubevidst kan påvirke os,
så kan vi i det mindste begynde
at prøve på at minimere den indflydelse, som det
har på vores liv.
Jeg mener, at det hjælper at se livet,
som værende en bog:
Ligesom en bog er indbundet af dets omslag,
fra start til slut,
ligeledes er vores liv indbundet af fødsel og død,
og selvom en bog er begrænset af begyndelse og slutning,
kan den spænde over fjerne landskaber,
eksotiske figurer og fantastiske eventyr.
Og selv om en bog er begrænset af begyndelse og slutning,
kender karakterene i den
ikke til nogen horisonter.
De kender kun til de øjeblikke, som udgør deres historie,
selv når bogen er lukket.
Og således er karaktererne i en bog
ikke bange for at nå den sidste side.
Long John Silver er ikke bange for, at du
bliver færdig med at læse "Skatteøen."
Og ligeledes burde det være med os.
Forestil dig bogen om dit liv,
dets omslag, dets begyndelse og slutning, din fødsel og din død.
Du kan kun kende øjeblikkene imellem,
øjeblikkene som udgør dit liv.
Det giver ikke mening for dig at frygte,
hvad der ligger udenfor omslaget,
hverken før din fødsel
eller efter din død.
Og du har ingen grund til at frygte, hvor lang bogen er,
eller om det en en tegneserie eller et epos.
Det eneste som betyder noget er,
at du gør det til en god historie.
Tak.
(Bifald)