Am început să lucrez cu refugiați
pentru că am vrut să schimb lucrurile.
Și pentru a schimba lucrurile
trebuie să începem cu poveștile lor.
Când îi întâlnesc pentru prima oară
mereu le pun întrebări.
Cine v-a bombardat casa?
Cine v-a ucis fiul?
A supraviețuit restul familiei?
Cum faceți față vieții în exil?
Dar am o întrebare
care mi se pare întotdeauna foarte revelatoare:
Ce-ați luat cu dumneavoastră?
Care a fost cel mai important lucru pe care a trebuit să-l luați
în timp ce bombele cădeau asupra orașului
și benzi înarmate vă intrau în casă?
Un copil refugiat sirian mi-a spus că el nu a ezitat
atunci când viața i-a fost în pericol.
A salvat diploma de liceu
și mi-a spus de ce:
„Mi-am luat diploma
pentru că viitorul meu depindea de ea.”
Și-a riscat viața pentru a obține acest certificat.
În drum spre școală trebuia să evite lunetiștii.
Geamurile de la sala de clasă
tremurau de sunetul exploziilor.
Iar mama lui mi-a spus:
„În fiecare zi, în fiecare dimineață îi spuneam:
>
Dar vedeam că insistă
așa că îl îmbrățișam ca și cum era pentru ultima dată.”
Iar el îi spunea mamei sale:
„Toată lumea este speriată,
dar hotărârea mea de a termina liceul
este mai puternică decât frica.”
Într-o zi familia a primit o veste teribilă,
mătușa, unchiul și vărul lui Hany
au fost uciși pentru că au refuzat să-și părăsească casa.
Le-au tăiat beregata.
Au trebuit să fugă.
Au plecat în aceeași zi, departe, cu mașina,
cu Hany ascuns în spate, pentru că puteau să se confrunte
la punctele de control cu soldați amenințători.
Au trecut granița cu Libanul
unde au găsit un loc mai pașnic,
dar unde, în același timp, au început o viață plină de greutăți și monotonie.
Tot ce au putut să construiască a fost o baracă lângă o mlaștină,
iar acesta este fratele lui Hany, Ashraf
jucându-se în aer liber.
În aceeași zi s-au alăturat
celei mai mari populații de refugiați din întreaga lume.
Libanul este o țară mică,
are doar 4 milioane de cetățeni,
din care un milion sunt refugiați sirieni.
Nu există sat sau oraș
care să nu găzduiască refugiați sirieni.
Aceasta e dovada unei excepționale generozități și umanități.
În cifre,
e ca și cum întreaga populație a Germaniei, 80 de milioane de oameni,
ar fugi în SUA în doar trei ani.
Jumătate din populația Siriei e acum dislocată,
majoritatea în țară.
Șase milioane și jumătate de persoane au fugit ca să se salveze.
Mai mult de 3 milioane de oameni
au trecut frontiera
pentru a căuta azil în țările vecine
și doar o mică parte din ei
au ajuns în Europa.
Cred că cel mai îngrijorător fapt
este că jumătate din refugiații sirieni sunt copii.
I-am făcut acestă poză fetiței doar la 2 ore după ce-a sosit
după o lungă călătorie pe care a făcut-o din Siria în lordania.
Și cel mai îngrijorător lucru
e că doar 20% din copiii sirieni refugiați
merg la școală în Liban.
Cu toate acestea,
toți copiii refugiați ne spun
că educația este cea mai importantă în viața lor.
De ce?
Pentru că le permite să meargă înainte,
în loc să se gândească sau să retrăiască coșmarurile din trecut.
Îi face să se gândească la ceva plin de speranță în loc de-ași aminti de ură.
Îmi amintesc că am făcut o vizită recentă
unor refugiați sirieni din nordul Irakului
și am întâlnit această fată și mi-am zis că era frumoasă.
I-am cerut voie să-i fac o poză.
Mi-a dat voie, dar a refuzat să zâmbească.
Cred că nu putea,
cred că era conștientă
că face parte din această generație pierdută a copiilor refugiați sirieni,
o generație izolată și frustrată.
Cu toate acestea, uitați de ceea ce au scăpat:
distrugerea totală a clădirilor,
a industriei, a școlilor, a drumurilor, locuințelor.
Casa lui Hany a fost de-asemenea distrusă.
Toate acestea vor trebui să fie reconstruite
de arhitecți, ingineri, electricieni;
comunitățile vor avea nevoie de cadre didactice, avocați,
politicieni, persoane interesate în reconciliere nu răzbunare.
Nu ar trebui să fie reconstruite
de către cei care au avut cel mai mult de pierdut?
De cei din exil, de refugiați?
Refugiații au mult timp la dispoziție ca să se pregătească pentru întoarcere.
Mulți cred că situația lor de refugiați este doar temporară.
Nici pe departe.
Cu toate aceste războaie care continuă,
timpul petrecut de un refugiat în exil este de 17 ani.
Hanny era în al doilea an de exil
când m-am dus să-l văd.
Conversația noastră a avut loc în limba engleză
deoarece mi-a mărturisit că a învățat-o
citind romanele lui Dan Brown și ascultând muzica rap americană.
Am petrecut câteva momente plăcute și distractive
și cu fratele lui iubit, Ashraf.
Dar nu voi uita ce mi-a spus când am terminat conversația în acea zi:
„Dacă nu învăț, nu o să fie nimic de mine.”
Hany este una dintre cele 50 de milioane de persoane refugiate în lume azi.
Din timpul celui de-al doilea război mondial,
nu au mai existat atâția oameni forțați să plece în exil.
Deci, în timp ce facem progrese enorme
în domeniul sănătății, în tehnologie, educație și design,
facem periculos de puțin pentru a ajuta victimele,
și facem chiar și mai puțin
pentru a opri și a preveni războaiele care-i scot din casele lor.
Și există tot mai multe victime.
Zilnic, la sfârșitul acestei zile, în medie,
32 000 de persoane vor fi strămutate din casele lor prin forță.
32 000 de oameni.
La frontiere se întâmplă asta.
Am filmat asta la granița dintre Siria și lordania,
iar acest lucru este la ordinea zilei.
O fugă improvizată cu barca, supraîncărcată,
riscându-și viața, în acest caz,
doar pentru a ajunge într-un loc mai sigur în Europa.
Acest tânăr sirian a supraviețuit
de la naufragiul uneia dintre aceste bărci
în care cei mai mulți pasageri s-au înecat.
Ne-a spus: Sirienii caută un loc liniștit
unde nimeni nu îți face rău,
nimeni nu te umilește și nimeni te omoară.
Și cred că ceea ce cere e foarte puțin.
Ce-ar fi să le oferim un loc unde să se vindece,
unde să învețe, chiar să aibă oportunități?
Americanii și europenii au impresia
că primesc un număr uriaș de refugiați.
În realitate 86% din ei, marea majoritate a refugiaților,
trăiesc în țările în curs de dezvoltare
în țările care se zbat cu propriile lor probleme,
pentru a-i ajuta pe cetățenii lor
și pentru a combate sărăcia.
Deci, țările bogate ar trebui să recunoască
gestul de umanitate și generozitate al țărilor care oferă azil refugiaților.
Și toate țările ar trebui să se asigure
că nimeni nu fuge de război și persecuție
pentru a ajunge la o frontieră închisă.
(Aplauze)
Mulțumesc.
Dar putem să face ceva
dincolo de-i ajuta doar ca să supraviețuiască.
Putem să-i ajutăm să prospere.
Trebuie să ne gândim la taberele de refugiați și la aceste comunități
ca fiind ceva mai mult decât simple centre temporare
unde oamenii suferă și pier așteptând ca un război să se termine.
Am putea să le vedem mai degrabă ca niște centre de excelență,
unde refugiații pot să-și depășească trauma
și să fie instruiți pentru ziua în care se pot întoarce acasă
ca agenți ai schimbării pozitive și de transformare socială.
Ar fi mult mai logic,
dar îmi amintesc teribilul război din Somalia
care a durat 22 de ani.
Imaginați-vă soarta celor care trăiau în această tabără.
Am vizitat-o.
Este în Djibouti, la granița cu Somalia și era atât de departe
că am avut nevoie de un elicopter pentru a ajunge acolo.
Era foarte cald și totul era plin de praf.
Ne-am dus să vizităm o școală și am început să vorbesc cu copiii.
Am văzut o fată în spatele clasei,
părea să aibă aceeași vârstă ca și fiica mea și m-am dus să vorbesc cu ea.
I-am pus întrebările pe care adulții le pun copiilor:
Care este materia ta preferată?
Ce vrei să fii când vei fi mare?
Și atunci i-a căzut fața și mi-a spus:
„Nu am nici un viitor, pregătirea mea s-a terminat.”
Și m-am gândit, trebuie să fie vreo greșeală, așa că m-am dus la colega mea
dar ea mi-a confirmat că nu există fonduri pentru școală în această tabără.
Cum îmi doream în acel moment să-i spun:
„O să construim o școală pentru tine”,
dar mi-am dat seama că era în van.
Ea trebuie să fie și este viitorul Somaliei.
Un alt băiat pe nume Jacob Atem, a avut o altfel de ocazie,
dar nu înainte de a suferi o tragedie teribilă.
A fost martor în Sudan--
la cum satul lui -- avea doar șapte ani --
a fost ars din temelii
iar mama lui, tatăl și familia sa
au fost uciși în aceeași zi.
A supraviețuit doar vărul său, cu care a mers pe jos timp de șapte luni
- aceștia sunt copii ca și el--
vânați și urmăriți de animale sălbatice și benzi înarmate,
până au ajuns în cele din urmă la o tabără de refugiați
unde au găsit adăpost.
A petrecut următorii șapte ani în Kenya, într-o tabără de refugiați,
dar viața lui s-a schimbat
când a avut ocazia de a locui în SUA
cu o familie gazdă
care l-a ajutat să meargă la școală.
Mi-a cerut să împărtășesc cu voi acest moment de mândrie,
de la absolvirea facultății.
(Aplauze)
Am vorbit pe Skype cu el ieri,
studiază la o universitate din Florida,
face un doctorat în domeniul sănătății publice.
Mi-a spus plin de mândrie
că strânge fonduri cu ajutorul poporului american
pentru o clinică din satul lui, de la el din țară.
Vreau să mă întorc Hanny.
Când i-am spus că vin la TED să prezint,
mi-a cerut să citesc o poezie de-a lui pe care mi-a trimis-o prin e-mail.
Zice așa:
„Mi-e dor de mine,
mi-e dor de prietenii mei
și acele momente când citeam romane și scriam poezii,
când mă uitam la păsări dimineața în timp ce îmi luam ceaiul.
Mi-e dor de camera mea, de cărțile mele mi-e dor.
Mi-e dor de tot ce m-a făcut să zâmbesc.
Oh, am avut atâtea vise.
care erau cât pe ce să fie realitate.”
Deci, acesta este mesajul meu.
Refuzul de a investi în refugiați înseamnă să pierdem o șansă uriașă.
Dacă îi abandonăm
riscăm să fie exploatați și să sufere o viață plină de abuzuri;
dacă nu le oferim o calificare, o diplomă,
pierdem ani și întârziem procesul de pace și prosperitate în țările lor.
Cred că modul în care tratăm refugiații
contribuie la viitorul lumii noastre.
Victimele războiului pot fi soluția unei păci durabile
și refugiații sunt cei care pot opri ciclul acestei violențe.
Hany este într-un moment critic.
I-ar plăcea să meargă la facultate
și să devină inginer,
dar fondurile noastre dau prioritate doar nevoilor de bază:
corturi, pături și ustensile de gătit,
alimente raționalizate și medicamente.
Universitatea este un lux.
Dar dacă îi lăsăm la marginea unei mlaștini
îi ajutăm să devină parte dintr-o generație pierdută.
Povestea lui Hany este o tragedie,
dar nu trebuie să se termine așa.
Mulțumesc.
(Aplauze)