Ma valisin töö
pagulastega, sest ma tahtsin
maailma parandada
ja maailma parandamine algab
nende lugude edasirääkimisest.
Alati, kui ma kohtan pagulasi,
küsin ma neilt küsimusi.
Kes pommitas su kodu maatasa?
Kes tappis su poja?
Kas su ülejäänud pereliikmed pääsesid eluga?
Kuidas sa saad hakkama
eluga eksiilis?
Kuid küsimus, mis on minu jaoks kõige kõnekam,
on järgmine:
Mille sa kaasa võtsid?
Mis oli sinu jaoks kõige olulisem,
mille sa pidid endaga kaasa võtma,
kui su kodulinnas plahvatasid pommid
ja relvastatud jõugud piirasid su maja sisse?
Üks süürlasest pagulaspoiss, keda ma tunnen,
ütles mulle, et ta ei kõhelnud,
kui ta elu oli ohus.
Ta võttis kaasa oma keskkooli lõputunnistuse
ja selgitas hiljem, miks ta seda tegi.
Ta ütles: "Ma võtsin oma keskkooli lõputunnistuse,
sest sellest sõltus mu elu."
Ta oli riskinud oma eluga, et see tunnistus saada.
Kooliteel pidi ta sageli kuulide eest kõrvale põikama.
Sageli vappus tema klassiruum
ümberringi lõhkevate pommide kuminast.
Ta ema ütles mulle:
"Ma palusin igal hommikul,
et ta kooli ei läheks."
Kui ta keeldus, vastas ema:
"Ma kallistasin teda alati nii, nagu see oleks viimane kord."
Aga ta ütles oma emale:
"Me kõik kardame,
kuid meie tahe kool lõpetada
on tugevam kui meie hirm."
Ühel päeval jõudis tema pereni kohutav uudis.
Hany tädi, onu ja nõbu
mõrvati oma kodus, kuna nad keeldusid
sealt lahkumast.
Nende kõrid lõigati läbi.
Oli aeg põgeneda.
Nad lahkusid selsamal päeval, selsamal hetkel, autoga,
Hany oli peidetud auto tagaossa,
sest nende teel ootasid ees mitmed sõduritega mehitatud konrollpunktid.
Lõpuks ületasid nad piiri ja jõudsid Liibanoni,
kus neid ootas ees rahu.
Kuid uue elu alustamine sai olema kurnavalt raske
ja üksluine.
Neil polnud muud valikut, kui ehitada onn
mudase välja äärealale
ja see on Hany vend Ashraf,
kes mängib õues.
Sel päeval liitusid
nad maailma suurima pagulaste grupiga
riigis, mis on tilluke – Liibanonis.
Seal elab vaid neli miljonit kodanikku
ning tänaseks juba miljon Süüria pagulast.
Sealt ei leia linna, küla ega asulat,
kus ei oleks ühtegi Süüria pagulast.
See on näide tähelepanuväärsest
lahkusest ja inimlikkusest.
Mõelgem sellest proportsionaalselt.
See oleks umbes sama
kui terve Saksamaa elanikkond
– 80 miljonit inimest –
pageks kõigest kolme aastaga Ameerikasse.
Pool Süüria elanikkonnast
on oma kodudest lahkunud,
enamus neist riigi piires.
Kuus ja pool miljonit inimest
on oma elu päästmiseks põgenenud.
Kõvasti üle kolme miljoni inimese
on ületanud riigipiiri
ja leidnud pelgupaigad naabruskonnas asuvates riikides.
Vaid väike hulk Süüria pagulastest
on liikunud edasi Euroopasse.
Mis mind enim muretsema paneb,
on teadmine, et pooled Süüria pagulastest on lapsed.
Ma tegin foto sellest väikesest tüdrukust.
See on tehtud vaid kaks tundi pärast tema saabumist
peale pikka retke Süüriast Jordaaniasse.
Kõige murettekitavam on see,
et vaid 20% Süüria pagulaslastest
käib Liibanonis koolis.
Sellele vaatamata räägivad Süüria pagulaslapsed,
tegelikult kõik pagulaslapsed,
et haridus on nende elus kõige olulisem.
Miks? Sest see võimaldab neil mõelda oma tulevikule,
selle asemel, et takerduda seljataha jäetud aja õudustesse.
See võimaldab neil mõelda vihkamise asemel lootusele.
Mulle meenub üks hiljutistest käikudest
Põhja-Iraagis asuvasse Süüria pagulaslaagrisse,
kus ma tutvusin ühe tüdrukuga
ja mõtlesin: "Ta on imeilus."
Ma läksin tema juurde ja küsisin:
"Kas ma võin sind pildistada?"
Ta nõustus,
kuid keeldus naeratamast.
Ma arvan, et ta ei suutnud seda teha,
sest ta mõistis, et on osa
Süüria pagulaslaste kadunud põlvkonnast.
Põlvkonnast, mis on äralõigatud ja pettunud.
Mõelgem, mille juurest nad pagesid:
kohutava hävingu,
ehitiste, tööstuse, koolide, teede ja kodude.
Ka Hany kodu hävitati.
See tuleb taas üles ehitada
arhitektide, inseneride ja elektrikute poolt.
Kogukonnad vajavad õpetajaid ja juriste
ja poliitikuid, kes otsivad lepitust,
mitte kättemaksu.
Kas seda ei peaks tegema
inimesed, keda see kõige enam mõjutab
– pagenduses olevad ühiskonnad? Pagulased?
Pagulastel on hulganisti aega,
valmistamaks ette oma tagasitulekut.
Te võite mõelda, et pagulaseks olemine
on midagi ajutist.
Kaugel sellest.
Ajal, mil ümberringi toimuvad lõppematud sõjad,
viibivad pagulased eksiilis keskmiselt
17 aastat.
Hany oli teist aastat pagenduses,
kui ma tal viimati külas käisin
ja me vestlesime terve aja inglise keeles,
mille ta oli õppinud, nagu ta tunnistas,
Dan Browni romaane lugedes
ja Ameerika räppmuusikat kuulates.
Meil oli ka naeru
ja rõõmu täis hetki koos tema armastatud venna Ashrafiga.
Ma ei unusta eal, mida ta ütles,
kui me lõpetasime oma tookordse vestluse.
Ta ütles mulle:
"Kui ma pole õpilane, pole ma mitte keegi."
Hany on üks 50 miljonist inimesest,
kes on oma kodust pagenud.
Mitte kunagi peale II maailmasõda
pole nii paljud inimesed olnud jõuga ümber paigutatud.
Samal ajal kui me teeme suuri edusamme
tervise
ja tehnoloogia, hariduse ja disaini vallas,
oleme me liikunud häbiväärselt vähe,
aitamaks ohvreid
ja me teeme kaugelt liiga vähe,
et lõpetada ja ennetada
sõdu, mis inimesi nende kodudest eemale kihutavad.
Ohvreid on üha rohkem.
Iga päev,
ka tänase päeva lõpuks,
on keskmiselt 32 000 inimest sunnitud pagema
oma kodudest,
32 000 inimest.
Nad pagevad üle piiride nagu see.
See kaader on salvestatud Süüria-Jordaania piiril,
ja see on tavapärane päev.
Paljud neist pagevad lagunevatel ja ülerahvastatud paatidel,
riskides oma eludega,
et jõuda turvalisse Euroopasse.
See Süüria noormees
pääses laevahukust,
kus enamus inimestest uppus,
ja ütles meile:
"Süürlased otsivad rahulikku paika,
kus keegi neile haiget ei teeks,
kus keegi neid ei alandaks,
kus keegi neid ei tapaks."
Ma arvan, et see peaks olema vähim.
Miks ei võiks see olla koht, kus nad saavad oma haavu ravida,
õppida
ja lootusrikkalt tulevikku vaadata?
Ameeriklased ja eurooplased
arvavad, et ebaproportsionaalselt
palju pagulasi üritab
nende riiki pääseda,
kuid tegelikkus on see,
et 86% ehk valdav enamus pagulastest
elab arengumaades,
riikides, kus puudub kindlus,
riikides, kus on raskusi oma rahva aitamisega,
riikides, kus valitseb vaesus.
Jõukad riigid peaksid mõistma
nende riikide inimlikkust ja lahkust,
kes enda nigelatele oludele vaatamata nii palju pagulasi vastu võtavad.
Kõik riigid peaksid kindlustama, et mitte keegi,
kes pageb sõja ja tagakiusamise eest
ei peaks suletud piiri taga seisma jääma.
(Aplaus)
Aitäh.
Tegelikult saame me teha enamat,
kui aidata pagulastel elus püsida.
Me saame aidata neil särada.
Me peaksime nägema pagulaslaagrites ja kogukondades enamat,
kui lihtsalt ajutisi majutuskeskusi,
kus inimesed kiratsevad
sõja lõppu oodates.
Me peaksime neid laagreid nägema arengut soodustavate keskustena,
kus pagulased saavad üle neid kimbutavatest traumadest
ja valmistuvad aktiivselt päevaks, mil nad saavad koju naaseda
positiivse mõtteviisi kandjate
ja ühiskonna taasloojatena.
See on üdini loogiline,
kuid mulle meenub kohutav sõda, mis Somaaliat
viimased 22 aastat laastanud on.
Kujutage ette elu selles laagris.
Ma külastasin seda laagrit.
See asub Somaalia külje all Dijboutis,
see on kõigest nii kaugel,
et me pidime sinna jõudmiseks helikopterit kasutama.
Seal oli tolmune ja kohutavalt palav.
Me külastasime üht kooli
ja rääkisime seal õppivate lastega,
kui ma nägin üht tüdrukut toa teises otsas,
kes paistis samaealisena,
kui mu enda tütar ning ma läksin temaga vestlema.
Ma küsisin temalt küsimusi,
mida täiskasvanud harilikult lastelt küsivad:
"Mis on su lemmikõppeaine?"
"Mida sa tahad teha, kui sa suureks kasvad?"
Sel hetkel täitis ta pilku tühjus
ja ta ütles mulle:
"Mul pole tulevikku.
Mu koolipäevad on läbi."
Arvasin, et mõistan teda valesti
ja pöördusin kolleegi poole,
kes aga kinnitas,
et selles laagris ei jagu raha
keskhariduse pakkumiseks.
Sel hetkel ei tahtnud ma muud,
kui öelda sellele tüdrukule:
"Me ehitame sulle kooli."
Ühtlasi mõtlesin, milline raiskamine see on.
Ta peaks olema ja on
Somaalia tulevik.
Poisil nimega Jacob Atem
oli teistsugune võimalus, kuid mitte enne seda, kui teda oli tabanud
kohutav tragöödia.
Ta nägi – see on Sudaanis –
kuidas tema küla – ta oli vaid 7-aastane –
põles maani maha ja ta sai teada,
et tema ema, isa
ja kogu perekond
hukkus sel päeval.
Ainult tema nõbu jäi ellu ja nad
kõndisid kahekesi seitse kuud
– need on nendesarnased poisid –
põigeldes metsloomade ja relvastatud jõuduke eest,
ning jõudsid lõpuks pagulaslaagriteni,
kust nad leidsid turvatunde,
ja nad veetsid järgmised seitse aastat
Keenia pagulaslaagris.
Tema elu muutus
kui talle pakuti võimalust minna
Ameerikasse,
kus armastav kasupere ta vastu võttis
ja kus ta sai võimaluse minna kooli
ja ta tahtis, et ma jagaksin teiega
seda uhket hetke,
mil ta lõpetas ülikooli.
(Aplaus)
Ma rääkisin temaga hiljuti Skype'is,
ta oli parasjagu Floridas ülikoolis,
kus ta omandab avaliku tervishoiu doktorikraadi
ja ta ütles mulle uhkusega, et tal õnnestus koguda
ameeriklastelt piisavalt toetusi,
et rajada oma kodukülla
kliinik.
Ma pöördun korraks tagasi Hany poole.
Kui ma ütlesin talle, et mul avaneb võimalus
kõneleda teie ees TEDi laval,
lubas ta mul lugeda teile ühe luuletuse,
mille ta mulle meili teel saatis.
Ta kirjutas:
"Ma igatsen iseend,
oma sõpru,
raamatute lugemist ja luuletuste kirjutamist,
linde ja hommikust tassikest teed.
Oma tuba, raamatuid, iseend
ja kõike, mis mulle naeratuse näole tõi.
Oi-oi, mul oli hulganisti unistusi,
mis kõik ootasid oma hetke."
Minu sõnum on järgmine:
pagulastesse mitte investeerimine
on tohutu käest lastud võimalus.
Kui me jätame nad hüljatuks,
siis nad riskivad ärakasutamise ja kuritarvitamisega,
kui jätame nad oskuste ja hariduseta,
lükkub aastate võrra edasi nende naasemine koduriiki,
rahu jalule seadmine ja elujärje parandamine.
Ma usun siiralt, et see, kuidas me kohtleme kodudest pagendatuid,
määrab meie maailma tuleviku.
Sõjaohvrid on tee
püsiva rahuni
ja pagulased on need,
kes saavad vägivallatsükli lõpetada.
Hany elu on murdepunktis.
Meile meeldiks aidata tal ülikooli astuda
ja inseneriks saada,
kuid meie vahendid on suunatud elementaarseima hankimiseks:
telgid, tekid, madratsid, köögikomplektid
toiduportsjonid ja elementaarsed meditsiinivahendid.
Ülikool on luksus.
Kui jätame ta kiratsema sellele mudasele väljale,
saab temast järjekorde liige
kadunud põlvkonnas.
Hany lugu on traagiline,
kuid see ei pea sedasi lõppema.
Aitäh.
(Aplaus)