„Cineva trebuie să fi spus minciuni despre Josef K.
Știa că nu a greșit cu nimic, dar într-o dimineață a fost arestat.”
Așa începe Procesul,
unul din cele mai faimoase romane ale lui Franz Kafka.
Protagonistul K. e arestat din senin
și supus unui proces tulburător
fără a i se explica nici cauza arestului său,
nici natura procedurilor judiciare.
Un astfel de scenariu este considerat caracteristic operelor lui Kafka,
iar academicienii au inventat un cuvânt specific.
Cuvântul „kafkian" a intrat în vocabular pentru a descrie experiențe
complicate, irelevante și frustrante,
precum navigarea forțată printr-un labirint de birocrație.
Dar oare statul la coadă și completatul documentelor derutante
surprinde într-adevăr bogăția viziunii lui Kafka?
Ce este cu adevărat „kafkian”?
Poveștile lui Franz Kafka vorbesc despre aspecte banale și absurde
ale birocrației moderne,
inspirate pe de o parte din experiența sa ca funcționar în asigurări,
în Praga de la începutul secolului XX.
Majoritatea protagoniștilor săi sunt funcționari
confruntați cu o pânză de obstacole
pentru a-și atinge obiectivele,
adesea calvarul devenind atât de ilogic și derutant,
încât succesul nu-și mai are rostul.
De exemplu, în povestirea Poseidon,
zeul grec este un conducător atât de copleșit de documente,
încât nu a avut niciodată timp să-și exploreze tărâmul subacvatic.
Ironic cum nici măcar un zeu nu poate manevra eficient birocrația
cerută de locurile de muncă din lumea modernă.
Dar motivul e evident.
Zeul antic nu e dispus să împartă munca,
considerând că nimeni nu e capabil de astfel de sarcini.
Poseidonul lui Kafka este un prizonier al propiului său ego.
Această poveste simplă conține toate elementele
reprezentative unui adevărat scenariu kafkian.
Nu doar absurditatea birocrației,
ci și ironia gândirii și a reacțiilor personajelor
sunt emblematice operelor lui Kafka.
Tragi-comediile sale acționează mitologic într-o lume modernă, industrializată,
valorificând logica viselor în explorarea relațiilor
între sisteme de puteri arbitrare și indivizi prinși la mijloc.
Să luăm ca exemplu Metamorfoza, cea mai faimoasă operă a lui Kafka.
Când Gregor Samsa se trezește într-o dimineață
transformat într-o insectă uriașă,
cea mai mare grijă a sa este să ajungă la timp la muncă,
ceea ce bineînțeles se dovedește a fi imposibil.
Nu doar regimul totalitar de la locul de muncă l-a inspirat pe Kafka.
Unii din protagoniștii săi duc conflicte interioare.
Povestirea Un artist al foamei
descrie înfometarea continuă a unui artist de circ pentru spectacol.
E supărat că maestrul circar îi limitează înfometarea la 40 de zile
crezând că acest lucru îl împiedică să obțină măreție în arta sa.
Dar când actul său își pierde popularitatea
este lăsat să se înfometeze atât cât îi poftește inima.
Întorsătura are loc când, aproape de moartea în anonimat,
admite cu regret că arta sa a fost mereu o fraudă.
Înfometarea nu se baza pe puterea voinței,
ci pur si simplu nu găsise vreodată mâncare pe placul său.
Chiar și în Procesul,
care se concentrează direct pe birocrație,
legile neclare și procedurile derutante duc către ceva mult mai sinistru:
puterea teribilă a sistemului legal se dovedește de neoprit,
chiar și în fața presupuselor puteri oficiale.
Acesta e un sistem ce nu servește dreptatea,
ci funcționează pentru a se perpetua pe sine.
Teoreticianul politic Hannah Arendt
a scris după moartea lui Kafka
numind acest sistem: „tiranie fără tiran.”
Nefericirea poveștilor lui Kafka
e însoțită de o doză de umor
înrădăcinat în logica fără sens a situațiilor descrise.
Pe de o parte, este ușor să recunoaștem kafkianul în lumea de azi.
Ne bazăm din ce în ce mai mult pe sisteme administrative întortocheate
care au efecte reale asupra vieților noastre.
Fiecare cuvânt ne e judecat de oameni pe care nu îi putem vedea,
conduși de reguli pe care nu le cunoaștem.
Pe de altă parte, concentrându-ne atenția asupra absurdului,
Kafka ne atrage atenția asupra carențelor noastre.
Astfel, ne reamintește că noi creăm lumea în care trăim
și avem puterea să o facem mai bună.