(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
כש''רוקדים עם כוכבים'' עלה לראשונה לאוויר,
זה ממש לא נראה ככה.
(צחוק)
ג'ף ואני היינו מדריכי ריקודים סלוניים במשרה מלאה
כשהריקודים הסלונים זכו לתחייה גדולה בטלוויזיה
וזה היה מדהים.
כלומר, יום אחד היינו אומרים "פוקסטרוט" (סגנון ריקוד)
ואנשים חשבו על "שועלים רצים."
(צחוק)
ויום לאחר מכן הם הסבירו לנו
על הדקויות של צעד ריקוד קליל כנוצה.
וזה הדהים אותנו.
כלומר, כל החנוניות של אולם הריקודים שתמיד ביצענו
על ההבדלים בין סלסה לרמבה תחרותית
ולמה הצעדים בטנגו שונים מאלה שבוולס
כל זה נכנס לתודעה הציבורית,
וזה שינה הכל.
אבל במקביל להתרגשות הזו,
ההתרגשות הזו שפתאום איכשהו, היינו מגניבים--
(צחוק)
היתה גם ההסתייגות הזו.
למה זה קורה ולמה עכשיו?
ג'ף פוקס: כשטרוור ואני היינו נפגשים לסמינרי הדרכה
או פשוט בשביל הכיף,
היינו מטלטלים זה את זה, משנים תפקידים,
לוקחים הפסקה מהצורך להוביל כל הזמן.
אפילו המצאנו שיטה להחליף בין המוביל למובל
בזמן שרקדנו,
כדרך להחליף תפקידים בצורה הוגנת.
רק אחרי שהשתמשנו בשיטה כחלק מהופעה
בפסטיבל קטן
קיבלנו טפיחה חשובה על השכם.
ליסה או'קונול, מומחית לדרמה ומנהלת מרכז למחזאות,
לקחה אותנו הצידה לאחר ההופעה ואמרה,
"אתם מבינים כמה פוליטי זה היה?"
(צחוק)
וכך התחיל שיתוף פעולה של שמונה שנים כדי ליצור מחזה
שלא רק פיתח את שיטת ההחלפות שלנו,
אלא גם בחן את ההשפעה של להיות נעול בתפקיד אחד,
וגרוע מכך,
להיות מוגדרים על ידי תפקיד זה.
ט.ס: כי, כמובן,
ריקודים סלוניים ולטינים קלאסים הם לא רק סגנונות ריקוד
הם דרך של חשיבה, של הוויה
של יחס הדדי
שמכילים ערכים של תקופה שלמה.
אולם, דבר אחד נשאר קבוע:
הגבר מוביל
והאישה מובלת.
אז סלסת רחוב, אליפות טנגו, זה הכל אותו דבר--
הוא מוביל והיא מובלת.
אז זה היה אימון מגדרי.
לא רק למדתם לרקוד--
למדתם להיות "גבר" ו"אישה."
זה שריד היסטורי.
וכדרכם של שרידים, לא זורקים אותם,
אבל אתם צריכים לדעת שזהו העבר.
זה לא ההווה.
זה כמו שייקספיר: כבדו את זה, החיו את זה, נהדר!
אבל דעו שזו היסטוריה.
זה לא מייצג את הדרך בה אנחנו חושבים היום.
אז שאלנו את עצמנו:
אם נפטרים מכל הפרטים,
מה הוא הבסיס של ריקוד זוגות?
העיקרון הבסיסי של ריקודי זוגות
הוא שאחד מוביל ואחר מובל.
המכונה מתפקדת באותו אופן, לא משנה מי מבצע איזה תפקיד.
לפיזיקה של התנועה לא ממש אכפת מהמגדר שלך.
(צחוק)
אז אם היינו מעדכנים את הצורה הקיימת,
הייה עלינו לעשות אותה יותר מייצגת
את האופן בו אנחנו מתנהגים היום, ב 2015.
כשאתם צופים בריקודים סלוניים אל תיצפו רק במה שיש שם
צפו במה שאין שם.
הזוג תמיד הוא רק גבר ואישה.
ביחד.
רק.
תמיד.
לכן זוגות מאותו מגדר שוברי מוסכמות פשוט נעלמים.
בזרם המרכזי של התחרויות הבינלאומיות,
זוגות מאותו מגדר נדירים מאוד
וברבים מהמקרים,
חוקי התחרות שוללים זאת לחלוטין.
ט.ס: חפשו בגוגל תמונות של: "רקדן לטיני מקצועי,"
ואז חפשו אדם לטיני באמת.
(צחוק)
תיתקעו על זה ימים שלמים.
מה שתקבלו זה דף אחרי דף של זוגות רוסיים לבנים
עם שיזוף מלאכותי עד לצבע מהגוני.
(צחוק)
אין שחורים, אין אסיאתים,
אין זוגות מעורבי-גזע,
בעצם, זוגות לא לבנים פשוט נעלמו
אפילו בתוך הפרדיגמה של זוג לבן סטרייטי בלבד --
היא לא תהיה יותר גבוהה,
הוא לא יהיה יותר נמוך,
היא לא יכולה להיות יותר נועזת,
הוא לא יכול להיות יותר עדין.
אם הייתם לוקחים את הריקוד הסלוני
ומתרגמים אותו לשיחה
ומשבצים את זה בתוך סרט,
אנחנו, כתרבות, לא היינו סובלים זאת.
הוא מכתיב, היא מגיבה.
אין מערכות יחסים -- הומו, סטרייט או כל דבר אחר --
שנתייחס אליהם כבקושי בריאים או פונקציונלים,
ובכל זאת, איכשהו
אתם מקרינים את זה בפריים-טיים בטלוויזיה עם קצת איפור,
מפזרים נצנצים, מציגים את זה שם כתנועה, לא כטקסט,
ואנחנו כתרבות,
מתכווננים, ומוחאים כפיים.
אנחנו מריעים להיעדרות של עצמנו.
יותר מדי אנשים נעלמו מריקודי הזוגות.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
ג'.פ: כרגע ראיתם שני גברים רוקדים יחדיו.
(צחוק)
וחשבתם שזה נראה...
קצת מוזר.
מעניין -- מושך אפילו --
אבל קצת מוזר.
אפילו חסידים נלהבים של ריקודי הזוגות מאותו מין, יכולים להעיד
שבעוד שריקודי זוגות מאותו מין יכולים להיות דינמיים, חזקים ומרגשים,
זה פשוט לא נראה מתאים.
מבחינה אסטתית,
אם אלידה ואני נעמוד באחיזה קלאסית קרובה של ריקוד סלוני...
זה נחשב יפה.
(צחוק)
אבל למה לא זה?
(צחוק)
המראה הסטנדרטי הוא שהמוביל חייב להיות גדול ושרירי יותר
והמובל קטן ונשי --
זוהי נקודת מכשול.
הסתכלנו על זה מנקודת מבט שונה.
מה אם יכולנו לשמור את רעיון המוביל - מובל
וזורקים את הרעיון שזה קשור למיגדר?
יותר מכך, מה אם זוג היה יכול להוביל ולהיות מובל
ואז להחליף?
ואז להחליף חזרה?
מה אם זה היה כמו שיחה,
מחליפים האזנה ודיבור, בדיוק כמו בחיים?
מה אם היינו רוקדים כך?
אנו קוראים לזה: "ריקוד הובלה נוזלית."
בוא ננסה זאת עם ריקוד לטיני,
סלסה.
בסלסה המפתח או צעד המעבר, הנקרא cross-body lead.
אנו משתמשים בו כנקודה בסוף משפט. כדי לקטוע את האלתורים.
זה צעד קשה לזיהוי אם אתם לא מחפשים אותו,
אז הנה הוא.
עוד פעם ליושבים מאחור.
(צחוק)
והנה הפעולה שוב
לאט וברור.
ואם אנו מוסיפים את ההובלה הנוזלית לצעד המעבר הזה,
הCBL נהיה נקודה
בה המוביל והמובל יכולים להחליף.
המובל יכול להחליט להוביל,
המוביל יכול לוותר על ההובלה,
ובעצם להפוך את הצעד למעבר נגדי.
כך זה נראה בהילוך איטי.
וכך זה נראה כשרקדנו בריקוד הפתיחה.
בעזרת שינוי קטן זה הריקוד הופך מהכתבה
למשא ומתן.
כל אחד יכול להוביל, או להיות מובל.
ויותר חשוב, אפשר להחליף.
זו רק דוגמה אחת ליישום,
אבל ברגע שהשינוי החל, הכל יכול לקרות.
בואו נראה איך הובלה נוזלית מיושמת בוולס קלאסי.
כי, כמובן,
זו לא רק שיטה להחליף הובלה:
זו דרך חשיבה
שהופכת את הריקוד ליעיל יותר.
אז: הוולס.
וולס זה ריקוד בסיבובים.
בשביל המוביל,
אתם מבלים חצי מהריקוד הולכים אחורה,
עיוורים לחלוטין.
ובגלל מיקום המובל,
אף אחד לא רואה לאן הוא הולך.
(צחוק)
אז אתם שם על הרחבה,
ודמיינו שבאים ישר אליכם.
ארררררר!
(צחוק)
יש הרבה תאונות על הרחבה
שקורות כתוצאה מהעיוורון הזה.
אבל מה אם בני הזוג היו מרשים
החלפה של תנוחה רק לרגע?
הרבה תאונות היו נמנעות.
אפילו עם מוביל אחד לאורך כל הריקוד אבל היה אפשר להחליף,
זה היה הרבה יותר בטוח,
ובאותו זמן הוספה של אסתטיקה לולס.
כי לפיזיקה לא אכפת מהמגדר שלכם.
(צחוק)
רקדנו הובלה נוזלית במועדונים, באירועים גדולים
וכחלק מהמחזה "ריקוד ראשון" שיצרה ליסה,
על הבמה באמריקה הצפונית ובאירופה.
וזה תמיד מושך את הקהל.
כלומר, מעבר לעובדה ששני גברים רוקדים יחדיו,
זה תמיד מעורר תשומת לב.
אבל למה?
הסוד טמון במה שנראה לליסה
כ"פוליטי."
לא רק שהחלפנו הובלה:
זה שנשארנו עם אותה אישיות
ואותו כוח, בלי קשר לתפקיד בריקוד.
עדיין היינו אנחנו.
ושם טמון החופש האמיתי --
לא רק החופש להחליף תפקידים,
אלא גם החופש מלהיות מוגדרים על ידי התפקיד שמשחקים.
החופש להיות נאמנים לעצמכם.
שכחו איך נראית הובלה או מובלות.
היו מובלים גבריים
או מובילים נשיים.
היו עצמכם.
כמובן, זה חשוב גם מחוץ לרחבת הריקודים,
אבל על הרחבה זו הזדמנות מושלמת
לעדכן את הגישה הישנה, לחדש שריד עתיק,
ולהפוך אותו למייצג של התקופה שלנו ודרך החיים העדכנית שלנו.
ג'ף ואני רוקדים עם נשים ועם גברים
ואנחנו אוהבים את זה.
אבל אנחנו מודעים למשמעות ההיסטורית
שיכולה ליצור השתקה והעלמה
לרוחב כל מגוון הזהויות הקיימות כיום.
המצאנו את ההובלה הנוזלית
כדרך להיפטר מכל הרעיונות שלא שייכים לנו
ולהפוך את ריקוד הזוגות למה שתמיד היה:
האומנות של לדאוג אחד לשני
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)