A fejlődő Afrika narratívája megkérdőjeleződik.
Nagyjából 10 éve a remény,
a lehetőségek és a vállalkozók
Afrikájáról beszéltem,
egy teljesen más Afrikáról, mint amiről általában hallani lehet,
a halál, a szegénység és a betegségek Afrikájáról.
És az, amiről beszéltem,
részévé vált annak, amit ma a fejlődő Afrika narratívájaként ismerünk.
Két történetet szeretnék elmondani erről a fejlődő Afrikáról.
Az első Ruandáról szól,
egy országról, amely sok csapáson és megpróbáltatáson ment keresztül.
Ruanda úgy döntött, hogy a technológia központjává válik
a kontinensen.
Az ország egy hegyes-dombos területen fekszik,
kicsit hasonló az ittenihez,
ezért nagyon bonyolult eljuttatni az emberekhez a szolgáltatásokat.
Tehát mit mondott Ruanda?
Hogy életeket mentsenek, megpróbálják drónokkal eljuttatni
az életmentő gyógyszereket, vakcinákat és vért
a nehezen megközelíthető helyeken lakó emberekhez,
olyan cégekkel, mint a Zipline,
a UPS és a Gavi, egy globális szövetséggel karöltve.
Ezzel életeket fognak menteni.
Ilyen innovációt szeretnénk látni a fejlődő Afrikában.
A második történet valami olyanról szól,
amit a legtöbben önök közül már biztosan láttak, vagy emlékeznek rá.
Afrikában gyakoriak az aszályok és az árvizek,
és egyre gyakoribbak a klímaváltozás miatt.
Ilyenkor nemzetközi engedély szükséges, hogy pénzt gyűjthessenek.
Gyakran látni képeket, ahogy a gyerekek arcán legyek vannak,
állatok tetemeiről, és hasonlókról.
Az Afrika Unió védnöksége alatt álló
32 ország úgy döntött,
megalapítják az African Risk Capacity nevű szervezetet.
Mit csinál a szervezet?
Egy biztosító cég,
mely az időjáráson alapul, és a 32 ország mindegyike
a saját erőforrásaiból évente befizet 3 millió dollárt,
amit egy aszály vagy árvíz esetén kifizetnek nekik,
és azt azonnal fel tudják használni,
hogy a lakosságnak segítséget nyújthassanak,
így nem csak segélyekre várnak.
A szervezet tavaly 26 millió dollárt fizetett ki
Mauritánia, Szenegál és Niger részére.
Ennek köszönhetően az aszályt követően 1,3 millió emberről tudtak gondoskodni.
Lakhelyeket állítottak helyre,
takarmányt vettek az állatoknak, élelmiszert biztosítottak a gyerekeknek,
tehát otthon tartották a lakosságot, ahelyett, hogy elvándoroltak volna.
Ezek a történetek olyan Afrikáról szólnak,
mely kész felelősséget vállalni magáért
és megoldást keresni a problémáira.
De ez a narratíva kezd megkérdőjeleződni,
mert az elmúlt két évben a kontinens nem teljesített jól.
Évi öt százalékos növekedést tudott felmutatni
az elmúlt 15 évben,
de az idei előrejelzés csak három százalék volt. Miért?
A bizonytalan globális környezetben csökkentek az árucikkek árai.
Sok gazdaságot még mindig ezek tartják fenn,
ezért csökkent a teljesítményük.
A Brexit sem könnyíti meg a helyzetet.
Sohasem gondoltam, hogy a Brexit megtörténhet
és ilyen globális
bizonytalanságot okozhat.
Tehát most ez a helyzet,
és úgy vélem itt az ideje, hogy alaposan átgondoljuk a dolgokat,
és kimondjuk, mit csináltak jól az afrikai országok?
Mit csináltak rosszul?
Mit tudunk ezekből tanulni, mire tudunk építeni,
hogy Afrika tovább fejlődhessen?
Hat dologról fogok most beszélni, amit szerintem jól csináltunk.
Az első a gazdaságaink jobb irányítása.
A 80-90-es évek az elveszett évtizedek, amikor Afrika nem teljesített jól,
és talán emlékeznek az "Economist" címlapjára:
"Az elveszett kontinens".
De a 2000-es években rájöttek a döntéshozók,
hogy jobban kell irányítani a makroökonómiai környezetet,
hogy biztosítsák a stabilitást,
alacsonyan tartsák az inflációt,
az éves költségvetési hiányt pedig a GDP három százaléka alatt tartsák,
hogy mind a hazai, mind a külföldi befektetők számára
stabilitást nyújtsanak, hogy magabiztosan fektethessenek be ezekbe a gazdaságokba.
Ez volt az első dolog.
A második: az adósság.
1994-ben az afrikai országok adósság-GDP aránya 130 százalék volt,
és így nem volt helyük a költségvetésükben.
Nem tudták befektetésre fordítani az erőforrásaikat,
mert az adósságot kellett fizetniük.
Talán néhányan önök közül dolgoztak azon, hogy segítsenek az afrikai országoknak
elérni az adósságkönnyítést.
A privát hitelezők, a szervezetek úgy döntöttek,
létrehozzák a Súlyosan Eladósodott Szegény Országok kezdeményezést
és adósságcsökkentést adnak.
Ennek köszönhetően 2005-ben
az adósság-GDP arány 30 százalékra csökkent,
és újra elég erőforrás volt a befektetéshez.
A harmadik: a veszteséges vállalkozások.
A kormányok olyan üzletekben vettek részt,
melyekhez semmi közük nem volt.
És ezek az vállalatok veszteségesek voltak.
Sok ehhez hasonló vállalatot átalakítottak,
elüzletiesítettek, privatizáltak vagy bezártak,
így azok kevesebb terhet jelentettek a kormányoknak.
A negyedik dolog nagyon érdekes.
A távközlési forradalomra
Afrika azonnal rávetette magát.
2000-ben 11 millió telefonvonal volt.
Ma kb. 687 millió mobilvonal üzemel a kontinensen.
És ez lehetőséget adott nekünk arra,
előrelépést tegyünk néhány mobil-technológia területén,
melyeknél Afrika az élen jár.
Kenyában a mobil-pénz fejlesztések -
az M-Pesa, amiről már mindannyian hallottak -
megmutatták a világnak, hogy ebben az adott technológiában
Afrika áll az élen.
És a mobil-pénznek köszönhetően
hozzáférünk az alternatív energiához is.
Tudják, az emberek most ugyanúgy tudnak fizetni a napenergiáért,
mint a telefonkártyájukért.
Ez a fejlesztés nagyon jól sikerült.
Nem eleget fektettünk be az egészségügybe és az oktatásba,
de azért ezen a téren is előreléptünk.
Az elmúlt 15 évben 250 millió gyereket kapott védőoltást.
Emellett csökkentek a konfliktusok.
Sok konfliktus volt a kontinensen,
és ezzel sokuk tisztában van.
De számuk csökkent, és a vezetőinknek sikerült pár államcsínyt is megfékezniük.
Újfajta konfliktusok alakultak ki, de ezekre visszatérek később.
Mindezek alapján, van néhány megkülönböztetés a kontinensen,
amiről szeretném, ha tudnának,
mert ha nehéz időket is élünk,
vannak országok, melyek aránylag jól teljesítenek -
pl. Elefántcsontpart, Kenya, Etiópia, Tanzánia és Szenegál.
De mit csináltunk rosszul?
Nyolc dolgot fogok említeni.
Rosszból többnek kell lennie, mint jóból.
(Nevetés)
Tehát 8 dolgot csináltunk rosszul.
Az első az, hogy bár fejlődtünk, nem teremtettünk elég munkahelyet.
Főként a fiatalok számára.
A munkanélküliségi ráta a kontinensen kb. 15 százalékos,
és az alulfoglalkoztatottság egy komoly probléma.
A második, hogy a fejlődés minősége nem volt megfelelő.
Az új munkahelyek is alacsony termelékenységű munkahelyek,
tehát az alacsony termelékenységű mezőgazdaságból
az alacsony termelékenységű kereskedelembe és az informális szektorba
helyeztük át az embereket.
A harmadik, hogy növekedett az egyenlőtlenség.
Több milliárdosunk lett.
50 milliárdosnak összesen 96 milliárd dollárja van,
ami több, mint a kontinens legszegényebb 75 millió emberének a vagyona összesen.
A negyedik a szegénység.
A szegénységben élő emberek aránya csökkent,
de a népességnövekedés miatt a számuk nem csökkent.
És a népességnövekedésről sem
beszélünk eleget a kontinensen.
Úgy gondolom, kezelnünk kell,
legfőképp a lányokat oktatását.
Ezzel komolyan foglalkoznunk kell.
Az ötödik dolog, hogy nem fektettünk be eleget az infrastruktúrába.
A kínai befektetők
segítettek néhány országnak, de ez nem volt elegendő.
Fekete-Afrika áramfogyasztása ezen a kontinensen
egyenlő Spanyolországéval.
Az össz áramfogyasztása egyenlő Spanyolországéval.
Rengetegen élnek a sötétben,
és ahogy az Afrikai Fejlesztési Bank elnöke nemrég mondta,
Afrika nem tud sötétben fejlődni.
A másik, amivel nem foglalkoztunk,
hogy a gazdaságainknak nem változott a felépítése
évtizedek óta.
Még ha fejlődünk is,
a gazdaságok felépítése nem változott túl sokat.
Még mindig árucikkeket exportálunk,
és az mit jelent? Munkahelyek exportálását.
A gyártásunk hozzáadott értéke csak 11 százalék.
Nem teremtünk a gyártáson belül elegendő jó munkát a fiataloknak,
és az országaink közti kereskedelem is alacsony.
Csak a kereskedelem 12 százalékát bonyolítjuk le egymás közt.
Ez is egy komoly probléma.
Aztán a kormányzás.
A kormányzás is fontos kérdés.
Gyengék az intézményeink
és a nem-létező intézményeink, melyek lehetőséget adnak a korrupcióra.
Még nem sikerült kellőképp kezelni a korrupció problémáját,
és foggal-körömmel kell küzdenünk ellene,
hogy a gazdaságaink és a pénzügyeink kezelése
átlátható legyen.
Az újfajta konfliktusokra is
figyelnünk kell,
mint például Boko Haram az én országomban, Nigériában,
és Al-Shabaab Kenyában.
Együtt kell dolgoznunk a nemzetközi partnerekkel,
a fejlett országokkal, hogy felvegyük a harcot ellenük.
Máskülönben egy olyan valóságot teremtünk,
amilyet nem szeretnénk a fejlődő Afrikának.
És végül: az oktatás problémája.
Sok országban hibás az oktatási rendszer.
Nem olyan képességeket fejlesztünk, melyekre a jövőben szükség lesz.
Ki kell találnunk, hogyan lehet jobb az oktatásunk.
Szóval ezeket a dolgokat csináltuk rosszul.
De hogyan tovább?
Úgy gondolom, a fejlődéshez meg kell tanulnunk kezelni a sikereket.
Amikor az emberek vagy az országok sikereket érnek el,
gyakran elfelejtik, minek köszönhető ez.
Megtanulni, miben vagyunk sikeresek,
kezelni és fenntartani azt, kulcsfontosságú.
Tehát mindet, amit jól csináltunk,
meg kell tanulnunk újra és újra jól csinálni.
Kulcsfontosságú a gazdaság kezelése a stabilitás megteremtésével együtt,
a megfelelő árak kialakítása és a politikai következetesség.
Gyakran nem vagyunk következetesek.
Egy hatalom leköszön, jön egy másik,
és még a jól működő irányelveket is elvetik.
De ez mihez vezet?
Bizonytalanságot okoz az embereknek, a háztartásoknak
és a vállalkozásoknak.
Nem tudják, befektessenek-e, és ha igen, hogyan.
Adósság: tudnunk kell kezelni az adósságcsökkentéssel elért sikereinket,
de az országok most ismét kölcsönöket vesznek fel,
és az adósság-GDP arány újra növekedik,
és bizonyos országokban
az adósság kezd problémás lenni, ezt el kell kerülnünk.
Szóval a siker kezelése.
A következő dolog: lézerpontosan fókuszálni
azokra a dolgokra, melyeket nem csináltunk jól.
Mindenekelőtt az infrastruktúrára.
A legtöbb ország kezdi észrevenni, hogy ebbe is be kell fektetni,
és mindent megtesznek, hogy ez sikerüljön nekik.
Muszáj.
A legfontosabb dolog az áram.
A sötétben nem tudunk fejlődni.
Azután a kormányzás és a korrupció:
harcolnunk kell ellenük.
Átláthatóvá kell tennünk az országainkat.
És mindenekelőtt be kell vonnunk a fiataljainkat.
Sok zsenink van közöttük.
Ezt minden nap látom.
Ez ugraszt ki az ágyból reggel, és emiatt érzem magam elszántnak.
Szabad utat kell biztosítanunk fiataljaink zsenialitásának,
nem akadályozni őket, hanem támogatni, hogy alkossanak, újítsanak,
és vezessenek minket.
És tudom, hogy a helyes irányba vezetnek majd minket.
És a nők, a lányaink:
észre kell vennünk, hogy a nők és a lányok ajándékok.
Erősek,
utat kell engedünk az erejüknek,
így nagyban hozzájárulhatnak a kontinens fejlődéséhez.
Hiszek abban, hogy ha megvalósítjuk ezeket a dolgokat,
rájövünk, hogy a fejlődő Afrika narratívája
nem csak szerencsés véletlen.
Hanem tendencia.
Tendencia, és ha folytatjuk, ha segítjük a fiatalokat,
ha segítjük a nőket,
még ha teszünk is néha egy lépést hátrafelé,
sőt talán félre is lépünk,
de a tendencia tisztán látható.
Afrika továbbra is fejlődni fog.
A közönség soraiban ülő üzletembereknek üzenem,
hogy a befektetés nem mára szól, vagy holnapra,
nem rövid távon, hanem hosszú távon lesz kifizetődő.
De ha nem fektetnek be Afrikába,
a világ egyik legfontosabb
fejlődő lehetőségéből maradnak ki.
Köszönöm.
(Taps)
Kelly Stoetzel: Említetted beszédedben a korrupciót,
és te jól ismert vagy korrupció ellenes küzdelmedről.
De ennek megvoltak a következményei.
Az emberek visszavágtak és elrabolták az édesanyád.
Ezt hogyan kezelted?
Ngozi Okonjo-Iweala: Nagyon nehéz volt.
Köszönöm, hogy megemlítetted.
Nagyon nehéz erről beszélni.
De megmutatja, hogy ha harcolsz a korrupció ellen,
ha megérinted a zsebét azoknak, akik lopják a pénzt,
nem maradnak csöndben.
Visszavágnak, és amikor megfélemlítenek, az a kérdés:
feladod vagy folytatod a harcot?
Találsz rá módot, hogy tovább harcolj?
És a csapattal, amelyikkel dolgoztam, azt válaszoltuk,
hogy tovább kell harcolnunk.
Létre kell hoznunk az intézményeket.
Meg kell akadályoznunk ezeket az embereket,
hogy ne vegyék el a jövő örökségét.
Így ezt tettük.
A kormányon kívül is, mi ezt hangoztattuk.
A mi országainkban senki, senki nem harcol a korrupcióval
értünk, csak mi magunk.
És ez következményekkel jár,
de meg kell tennünk minden tőlünk telhetőt.
Köszönöm neked és a TED-nek a lehetőséget,
hogy megmondhassuk azoknak az embereknek,
hogy nem győznek, és nem tudnak minket megfélemlíteni.
Köszönöm.
(Taps)
Kelly Stoetzel: Nagyon köszönjük a beszédet, és az értékes munkájukat.
(Taps)