הנרטיב על אפריקה העולה ניצב בפני אתגר.
לפני כ-10 שנים דיברתי על אפריקה,
אפריקה של תקווה והזדמנות,
אפריקה של יזמים,
אפריקה השונה מאוד מזו המוכרת לרוב
של מוות, עוני וחולי.
והדברים עליהם דיברתי
הפכו למה שידוע כיום כנרטיב של אפריקה העולה.
אני רוצה לספר לכם שני סיפורים על אפריקה העולה הזו.
הראשון קשור ברואנדה,
מדינה שעברה קשיים וסבל רבים.
ורואנדה החליטה להפוך למרכז הטכנולוגיה ביבשת.
זו מדינה הררית,
קצת כמו ההרים כאן,
אז קשה מאוד לספק לאנשים שירותים.
אז מה רואנדה אמרה?
על מנת להציל חיים, היא תיעזר ברחפנים
כדי לספק תרופות מצילות חיים, חיסונים ודם,
לאנשים הנמצאים במקומות שאינם נגישים,
בשותפות עם חברה בשם זיפליין,
עם UPS, וגם עם Gavi, ברית עולמית לחיסונים.
וזה יציל חיים.
זה חלק מהיוזמות החדשות שאנו רוצים לראות באפריקה העולה.
הסיפור השני קשור במשהו
שאני בטוחה שרובכם ראו או זוכרים.
לעיתים קרובות, מדינות באפריקה סובלות מבצורת ושטפונות,
וזה נהיה שכיח יותר בשל שינויי האקלים.
כשזה קורה, אנו בד"כ ממתינים לפניות בינלאומיות לגיוס כספים.
אתם רואים תמונות של ילדים עם זבובים על פניהם,
גוויות של חיות מתות וכן הלאה.
עכשיו, המדינות האלה, 32 מדינות, חברו יחד
בחסות האיחוד האפריקאי,
והחליטו ליצור ארגון שנקרא הסמכות האפריקאית לסיכונים.
מה הוא עושה?
זוהי סוכנות ביטוח המבוססת על מזג האויר,
והמדינות משלמות ביטוח כל שנה,
בערך 3 מיליון דולר לשנה מהמשאבים שלהן,
כך שבמקרה שהם סובלים מבצורת או הצפה קשים,
הכסף הזה ישולם להם,
והם יכולים להשתמש בו כדי לטפל באוכלוסייתם,
במקום לחכות לכספי סיוע.
הסמכות האפריקאית לסיכונים שילמה בשנה שעברה 26 מיליון דולר למאוריטניה, סנגל וניז'ר.
זה איפשר להם לדאוג ל-1.3 מיליון איש שנפגעו מבצורת.
הם הצליחו לשקם מקורות פרנסה,
לקנות מספוא לבקר, להאכיל ילדים בבתי-הספר,
ובקיצור, להשאיר את האוכלוסיות במקום מגוריהם, מבלי שיהגרו הרחק משם.
אז אלה סוג הסיפורים
על אפריקה המוכנה לקחת אחריות על עצמה,
ולחפש פתרונות לבעיות שלה.
אבל הנרטיב הזה עומד כיום במבחן,
כי מצב היבשת לא כ"כ טוב בשנתיים האחרונות.
ב-15 השנה האחרונות, היא צמחה בקצב של 5% לשנה,
אבל התחזית לשנה הזו היתה 3%. למה?
בסביבה עולמית של אי ודאות, מחירי הסחורות נפלו.
כלכלות רבות עדיין מונעות ע"י סחורות,
ולכן הביצועים שלהן ירדו.
והסיפור עם ברקסיט לא מקל על הדברים. (פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי)
לא תיארתי שברקסיט יכול להתרחש
ושהוא יכול לגרום לאי ודאות עולמית
כפי שיש כיום.
אז עכשיו אנחנו במצב הזה,
ולדעתי הגיע הזמן לערוך חשבון נפש,
ולומר מהם הדברים שמדינות אפריקה עשו נכון,
והיכן הן טעו.
איך ממשיכים מכאן ומפיקים לקחים
כך שאפריקה תמשיך לעלות?
אדבר על ששה דברים שלדעתי עשינו נכון.
הראשון הוא לנהל את הכלכלות שלנו טוב יותר.
שנות ה-80 וה-90 היו שנים אבודות, בהן אפריקה לא שגשגה,
וחלקכם אולי יזכור את שער ה"אקונומיסט"
בו נכתב: "היבשת האבודה."
אבל בשנות ה-2000, קובעי המדיניות למדו
שהם צריכים לנהל טוב יותר את הסביבה המאקרו-כלכלית,
כדי להבטיח יציבות,
לשמור על אינפלציה נמוכה של ספרה אחת,
לשמור על גרעון תקציבי נמוך, מתחת ל-3% מהתמ"ג,
לספק למשקיעים, מבית ומחוץ,
יציבות כלשהי שתקנה להם בטחון להשקיע בכלכלות הללו.
אז זה היה הדבר הראשון.
שתיים, חוב.
ב-1994 יחס החוב לתמ"ג במדינות אפריקניות היה 130%,
ולא היה להם מרחב פיסקלי.
הן לא יכלו להשתמש במשאבים שלהן כדי להשקיע בפיתוח,
כי הן שילמו חובות.
אולי חלק מכם כאן פעל כדי לתמוך בשמיטת חובות
למען מדינות אפריקה.
אז נושים פרטיים, רב-צדדיים ודו-צדדים חברו יחד
והחליטו להקים את תכנית HIPC למדינות עניות בחוב גדול,
לשם שמיטת חובות.
אז שמיטת החובות הזו ב-2005,
הורידה ל-30% בערך את יחס החוב לתמ"ג,
והיו מספיק משאבים כדי לנסות ולהשקיע מחדש.
הדבר השלישי היה פרוייקטים מפסידים.
ממשלות היו מעורבות בעסקים
שכלל לא היו עניינן.
והן הפעילו עסקים מפסידים.
אז חלק מהעסקים האלה אורגנו מחדש,
מוסחרו, הופרטו או נסגרו,
והם נהיו לעול קטן יותר על הממשלה.
הדבר הרביעי הוא דבר מעניין מאוד.
מהפכת הטלקום הגיעה,
ומדינות אפריקה קפצו עליה.
בשנת 2000 היו לנו 11 מיליון קווי טלפון.
כיום, יש לנו בערך 687 מיליון קווים ניידים ביבשת.
וזה איפשר לנו
להתקדם עם טכנולוגיה לטלפונים ניידים,
תחום בו אפריקה מובילה, למעשה.
בקניה, הפיתוח של כסף בנייד --
M-Pesa, שכולכם שמעתם עליו --
לקח קצת זמן לעולם לשים לב שאפריקה מובילה
בטכנולוגיה הספציפית הזו.
והכסף בנייד משמש גם כפלטפורמה
לגישה לאנרגיה חלופית.
כי אנשים עכשיו יכולים לשלם לאנרגיה סולארית
כמו שהם משלמים לכרטיסי הטלפון שלהם.
אז זו היתה התפתחות טובה, משהו שהצליח.
השקענו גם יותר בחינוך ובבריאות, לא מספיק,
אבל חלו שיפורים.
250 מיליון ילדים חוסנו ב-15 השנה האחרונות.
הדבר הנוסף היה שקונפליקטים ירדו.
היו הרבה קונפליקטים ביבשת.
רובכם מודעים לכך.
אבל הם ירדו, והמנהיגים שלנו הצליחו אפילו להרגיע כמה הפיכות.
קונפליקטים מסוג חדש הופיעו, ואדבר עליהם בהמשך.
אז בהתבסס על כל זה, יש גם הבדלים בתוך היבשת
שאני רוצה שתכירו,
כי אפילו כשכאן שוררים דיכאון ואבדון,
יש כמה מדינות -- חוף השנהב, קניה, אתיופיה,
טנזניה וסנגל, שפועלות כרגע יחסית יפה.
אבל היכן שגינו?
אציין שמונה דברים.
צריך שיהיו יותר דברים רעים מטובים.
(צחוק)
אז יש שמונה דברים בהם שגינו.
הראשון היה שלמרות שצמחנו, לא ייצרנו מספיק עבודות.
לא ייצרנו עבודות לצעירים שלנו.
אבטלת צעירים ביבשת היא בערך 15%,
ותת-תעסוקה היא בעיה חמורה.
הדבר השני בו שגינו הוא שאיכות הצמיחה לא היתה די טובה.
מקומות העבודה שכן יצרנו היו בפרודוקטיביות נמוכה,
אז העברנו אנשים מחקלאות בפרדוקטיביות נמוכה
לפרודוקטיביות נמוכה במסחר ובמגזר הבלתי-פורמלי,
באיזורים עירוניים.
הדבר השלישי הוא שאי-השיוויון גדל.
אז יצרנו יותר מיליארדרים.
50 מיליארדרים השווים 96 מיליארד דולר
מחזיקים יותר עושר מ-75 מיליון איש העניים ביבשת.
הדבר הרביעי -- עוני,
אחוז האנשים העניים ירד,
אבל המספרים האבסולוטים לא ירדו בשל הגידול באוכלוסייה.
וגידול באוכלוסיה הוא דבר
שאנחנו לא דנים בו מספיק ביבשת.
ולדעתי נצטרך לטפל בו,
במיוחד בדרך בה אנו מחנכים בנות.
זו הדרך באמת לטפל בנושא הזה.
הדבר החמישי הוא שלא השקענו מספיק בתשתיות.
היו לנו השקעות סיניות.
הן עזרו לחלק מהמדינות, אבל זה לא מספיק.
צריכת החשמל באפריקה שמדרום לסהרה,
מקבילה לזו של ספרד.
הצריכה הכללית מקבילה לזו של ספרד.
אז אנשים רבים חיים בחשיכה,
וכפי שאמר לאחרונה נשיא בנק הפיתוח האפריקאי,
אפריקה אינה יכולה להתפתח בחשיכה.
הדבר הנוסף שלא עשינו
הוא שהכלכלות שלנו נותרו באותו מבנה
בהן היו למשך עשורים.
אז למרות שאנחנו צומחים,
מבנה הכלכלות לא השתנה הרבה.
אנחנו עדיין מייצאים סחורות,
ומה זה אומר לייצא סחורות? זה ייצוא עבודות.
הערך המוסף שלנו בייצור הוא רק 11%.
אנחנו לא מייצרים מספיק עבודות ייצור טובות עבור הצעירים שלנו,
והסחר בינינו לבין עצמנו הוא נמוך.
רק כ-12% מהסחר שלנו הוא פנימי.
אז זו עוד בעיה קשה.
וממשל.
הממשל הוא בעיה חמורה.
יש לנו מוסדות חלשים,
ולפעמים אפילו חסרים, וזה, לדעתי, פותח פתח לשחיתות.
שחיתות היא בעיה שטרם הצלחנו לפתור,
וצריך להילחם בה בכל הכוח,
יחד עם שקיפות מוגברת ביחס לדרך בה אנו מנהלים את הכלכלות שלנו,
ובה אנו מנהלים את כספינו.
צריך גם לשים לב לקונפליקטים חדשים,
סוגים חדשים של קונפליקטים,
כמו שיש לנו עם בוקו חראם במדינתי, ניגריה,
ועם אל-שבאב בקניה.
אנחנו צריכים לחבור לשותפים בינלאומיים,
מדינות מפותחות, כדי להילחם בכך יחד.
אחרת, ניצור מציאות חדשה
הרחוקה מזו שאנו רוצים לאפריקה העולה.
ולבסוף, נושא החינוך.
מערכות החינוך שלנו שבורות, במדינות רבות.
אנחנו לא יוצרים את הכישורים הנדרשים לעתיד.
אז אנחנו צריכים למצוא דרך טובה יותר לחנך.
אז אלה הדברים שאנחנו לא עושים נכון.
עכשיו, לאן ממשיכים משם?
אני מאמינה שכדי להתקדם צריך ללמוד לנהל את ההצלחה.
לעיתים קרובות, כשאנשים או מדינות מצליחים,
הם שוכחים מה גרם להם להצליח.
זה חיוני עבורנו ללמוד במה הצלחנו,
לנהל אותו ולשמר אותו.
אז כל הדברים שאמרתי שעשינו נכון,
צריך ללמוד לעשות אותם שוב נכון, להמשיך לעשות אותם נכון.
חיוני לנהל את הכלכלה תוך כדי שמירה על היציבות.
להגיע למחירים נכונים. ולשמור על עקביות במדיניות.
לעיתים קרובות אנחנו לא עקביים.
משטר אחד יוצא, אחר מגיע
והם זורקים הכל, כולל מדיניות שעבדה.
מה זה עושה?
זה יוצר אי-ודאות לאנשים, למשקי בית,
אי-ודאות לעסקים.
הם לא יודעים האם ואיך להשקיע.
חוב: אנחנו חייבים לנהל את ההצלחה שהיתה לנו בהפחתת החוב שלנו,
אבל עכשיו יש מדינות ששוב לוקחות הלוואות,
ואנחנו רואים שהיחס חוב לתמ"ג מתחיל לטפס,
ובמדינות מסויימות,
החוב הופך להיות בעיה, אז אנחנו חייבים למנוע את זה.
אז - ניהול ההצלחה.
הדבר הבא הוא התמקדות עם קרן לייזר
באותם דברים שלא עשינו היטב.
לפני הכל - תשתיות.
כן, רוב המדינות כיום מבינות שהן צריכות להשקיע בכך.
והן מנסות לעשות כל שיביכולתן לשם כך.
אנחנו חייבים.
הדבר הכי חשוב הוא חשמל.
אי אפשר להתפתח בחשיכה.
ואז ממשל ושחיתות:
אנחנו חייבים להיאבק.
אנחנו חייבים להפוך את המדינות שלנו לשקופות.
ומעל לכל, אנחנו חייבים לערב את הצעירים שלנו.
יש לנו גאונות בקרב הצעירים שלנו.
אני רואה את זה כל יום.
זה מה שגורם לי לקום בבוקר ולהרגיש שאני מוכנה לעבוד.
אנחנו חייבים לשחרר את הגאונות של הצעירים שלנו,
לא להפריע להם, לתמוך ביצירה וביוזמה שלהם,
וביכולתם להוביל את הדרך.
ואני יודעת שהם יובילו אותנו בכיוון הנכון.
והנשים שלנו, והבנות שלנו:
אנחנו צריכים להכיר בכך שנשים ובנות הן מתנה.
יש להן כוח,
ואנחנו צריכים לשחרר את הכוח הזה
כך שהן יוכלו לתרום ליבשת.
אני מאמינה בלהט שאם נעשה את כל הדברים האלה
נגלה שהנרטיב של אפריקה העולה
אינו ארוע חד-פעמי.
זו מגמה.
זו מגמה, ואם נמשיך, אם נשחרר את הנוער שלנו,
אם נשחרר את הנשים שלנו,
אולי נצעד לפעמים לאחור,
אולי אפילו נצעד הצידה,
אבל המגמה היא ברורה.
אפריקה תמשיך לעלות.
ואני אומרת לכם, אנשי העסקים כאן בקהל,
ההשקעה באפריקה היא לא להיום, היא לא למחר,
זה לא משהו קצר-טווח, זה משהו לטווח הארוך יותר.
אבל אם אתם לא מושקעים באפריקה,
אתם תפסידו
את אחת ההזדמנויות העולות החשובות בעולם.
תודה.
(מחיאות כפיים)
קלי סטוצל: את הזכרת שחיתות בהרצאה שלך,
ואת מוכרת כלוחמת נחושה נגד השחיתות.
אבל היו לכך השלכות.
אנשים לחמו בך חזרה, ואמא שלך נחטפה.
איך את מתמודדת עם זה?
נגוזי אוקונג'ו-איבילה: זה היה קשה מאוד.
תודה שהזכרת את החטיפה של אמי.
זה נושא קשה מאוד.
אבל מה שזה אומר זה שכשאת נלחמת בשחיתות,
כשאת נוגעת בכיסים של אנשים שגונבים כסף,
הם לא יושבים בשקט.
הם נלחמים חזרה, והענין מגיע אליך כשהם מנסים להפחיד אותך,
האם את מוותרת, או שאת ממשיכה להילחם?
האם את מוצאת דרך להישאר ולהילחם חזרה?
והתשובה שהיתה לי, עם הצוותים איתם עבדתי,
היא שאנחנו נלחמים חזרה.
אנחנו חייבים ליצור את המוסדות הללו.
אנחנו חייבים למצוא דרכים שימנעו מהאנשים האלה
לקחת את ירושת העתיד.
אז זה מה שעשינו.
ואפילו מתוך הממשל, המשכנו לנקוט בקו הזה.
במדינות שלנו אף אחד, אף אחד לא יילחם בשחיתות במקומנו,
אלא אנחנו.
ולכן, יש לכך השלכות,
ואנחנו צריכים לפעול כמיטב יכולתנו.
אבל אני מודה לך ומודה ל-TED על כך שנתתם לנו את הקול
לומר לאנשים האלה: אתם לא תנצחו.
ואנחנו לא נירתע.
תודה.
(מחיאות כפיים)
קלי סטוצל: תודה רבה על ההרצאה הנפלאה ועל העבודה החשובה שלך.
(מחיאות כפיים)