Za mikroskopskog laboratorijskog crva, C. elegans,
život znači nekoliko kratkih nedelja na zemlji.
Uporedite to sa kornjačom, koja može da dosegne više od 100 godina.
Miševi i pacovi dosegnu kraj života nakon svega četiri godine,
dok grenlandskog kita, najdugovečnijeg sisara na zemlji,
smrt može da zatekne nakon 200.
Poput mnogih živih bića,
velika većina životnja postepeno propada nakon što dostignu seksualnu zrelost
u procesu koji je poznat kao starenje.
Međutim, šta zaista znači stariti?
Pokretači ovog procesa variraju i složeni su,
ali starenje je naposletku uzrokovano smrću ćelija i disfunkcijom.
Kada smo mladi, stalno nam se ćelije obnavljaju
kako bi se zamenile mrtve i one koje umiru.
Međutim, kako starimo, ovaj proces se usporava.
Dodatno, starije ćelije ne obavljaju svoje funkcije tako dobro kao mlade.
Zbog toga naša tela propadaju,
a ishod toga na kraju je bolest i smrt.
Međutim, ako je to dosledno tako,
otkud ogromna varijacija u obrascima starenja
i životnog veka u životinjskom carstvu?
Odgovor počiva u nekoliko faktora,
uključujući okolinu
i telesnu veličinu.
One mogu da stave moćan evolutivni pritisak na životinje da se adaptiraju,
a zbog toga je proces starenja različit širom vrsta.
Zamislite hladne dubine Atlantika i arktičkih mora,
gde grenlandske ajkule mogu da žive preko 400 godina,
a arktička školjka može da živi i do 500.
Možda je najimpresivniji, od ovih straca koji žive u okeanu,
antarktički staklasti sunđer,
koji može da živi preko 10,000 godina u ledenim vodama.
U hladnim sredinama, poput ovih, otkucaji srca i metabolizam usporavaju.
Istraživači teoretišu da ovo takođe uzrokuje usporavanje procesa starenja.
Na ovaj način okruženje oblikuje dugovečnost.
Kada se radi o veličini, često je slučaj, ali ne uvek,
da veće vrste imaju duži životni vek od manjih.
Na primer, slon ili kit će da žive mnogo duže
od miševa, pacova ili poljskih miševa,
koji, zauzvrat, imaju godine prednosti u odnosu na muve i crve.
Neke male životinje, poput crva i muva,
su takođe ograničene mehanikom njhove deobe ćelija.
Uglavnom ih sačinjavaju ćelije
koje ne mogu da se dele i menjaju nakon oštećenja,
te se njihova tela brže troše.
A veličina je moćan evolutivni pokretač kod životinja.
Manja bića su podložnija predatorima.
Miš, na primer, jedva da može da očekuje da preživi više od godinu u divljini.
Te je evoluirao da mnogo brže raste i razmnožava se,
poput evolutivnog mehanizma odbrane protiv njegovog kraćeg životnog veka.
Veće životinje, nasuprot tome, se uspešnije brane od predatora,
te imaju dragoceno vreme da više porastu
i da se razmnožavaju više puta tokom njihovog života.
Izuzetak pravilu veličine uključuje šišmiše, ptice, krtice i kornjače,
ali u svakom slučaju, ove životinje imaju druge adaptacije
koje im omogućuju da izbegnu predatore.
Ali i dalje imamo slučajeve gde životinje sličnih određujućih karakteristika,
poput veličine i staništa,
stare potpuno različitim stopama.
U ovim slučajevima, genetske razlike,
poput toga kako ćelije svakog organizma odgovaraju na opasnost,
često se odražavaju na raskorak u dugovečnosti.
Dakle, kombinacija svih ovih faktora
uzrokuje različite stepene starenja kod različitih životinja,
a to objašnjava varijabilnost koju vidimo u životinjskom carstvu.
Pa, šta je s nama?
Kod ljudi je trenutno životni vek 71 godina,
što znači da nismo ni blizu najdugovečnijih stanovnika zemlje.
Međutim, veoma smo uspešni u produžavanju životnog veka.
Ranih 1900-ih, ljudi su živeli u proseku svega 50 godina.
Od tada, naučili smo da se prilagodimo uređujući mnoge faktore
koji uzrokuju smrti,
poput izloženosti okolini i ishrane.
Ovo i druga uvećanja životnog veka
nas verovatno čine jedinom vrstom na zemlji
koja je preuzela kontrolu nad našom prirodnom sudbinom.