(Mūzika)
Pirms aptuveni 43 000 gadu
kāds jauns alu lācis nomira kalnienē
pie mūsdienu Slovēnijas ziemeļrietumu robežas.
Tūkstoš gadu vēlāk Vācijas dienvidos nomira mamuts.
Vēl dažus gadsimtus vēlāk
tajā pašā apkārtnē nomira arī baltgalvas grifs.
Mēs gandrīz neko nezinām par to, kā šie dzīvnieki gāja bojā,
tomēr šīm dažādajām, laikā un telpā nošķirtajām radībām
bija viena kopīga likteņa iezīme.
Pēc nāves pa kaulam no to skeletiem
cilvēka rokas pārvērta stabulē.
Aizdomājies par to!
Iztēlojieties, ka esat alu cilvēks pirms 40 000 gadu.
Esat iemācījies iegūt uguni.
Pagatavojis vienkāršus medību rīkus.
Esat iemācījies no dzīvnieku ādām pagatavot apģērbu,
lai ziemā būtu silti.
Ko jūs izvēlētos izgudrot kā nākamo?
Šķiet pilnīgi bezjēdzīgi izgudrot stabuli –
rīku, kas rada nekam nederīgas gaisa molekulu vibrācijas.
Taču tieši to izdarīja mūsu senči.
Izrādās jaunrades vēsturē kas tāds notiek pārsteidzoši bieži.
Reizēm cilvēki kaut ko izgudro,
jo grib palikt dzīvi vai pabarot savus bērnus,
vai iekarot kaimiņu ciemu.
Tomēr tikpat bieži
jaunas idejas pasaulē rodas,
vienkārši tāpēc ka tās rada prieku.
Un, lūk, dīvainākais:
daudzi no šiem rotaļīgajiem, bet šķietami nenozīmīgajiem izgudrojumiem
galu galā ir rosinājuši nozīmīgas pārmaiņas
zinātnē, politikā un sabiedrībā.
Apskatīsim, iespējams, svarīgāko mūslaiku izgudrojumu –
programmējamus datorus.
Vispārpieņemtais stāsts vēsta, ka datori cēlušies no militārajām tehnoloģijām,
jo daudzi agrīnie datori bija īpaši radīti,
lai uzlauztu kara laika kodus vai aprēķinātu raķešu trajektorijas.
Taču patiesībā mūsdienu datora izcelsme
ir daudz rotaļīgāka,
pat muzikāla,
nekā varbūt iedomājaties.
Ideju stabules pamatā – gaisa pūšanu caurulē, lai radītu skaņu –
galu galā pārveidoja, lai radītu pirmās ērģeles
pirms vairāk nekā 2000 gadiem.
Kādam ienāca prātā žilbinošā ideja radīt skaņas,
ar pirkstiem spiežot sviriņas,
tā izgudrojot pirmo muzikālo klaviatūru.
Klaviatūras attīstījās no ērģelēm līdz klavihordiem,
tālāk klavesīniem un klavierēm
līdz 19. gadsimta vidū
dažiem izgudrotājiem beidzot iešāvās prātā
izmantot klaviatūru nevis skaņu, bet burtu radīšanai.
Patiesībā pašu pirmo rakstāmmašīnu
sākotnēji sauca par rakstīšanas klavesīnu.
Stabules un mūzika noveda pie vēl varenākiem atklājumiem.
Pirms aptuveni tūkstoš gadiem,
islāma renesanses virsotnē,
trīs brāļi Bagdādē uzbūvēja iekārtu –
automatizētas ērģeles.
Viņi to nosauca par instrumentu, kas pats sevi spēlē.
Šis instruments būtībā bija milzīga mūzikas kastīte.
Šīm ērģelēm varēja iemācīt spēlēt dažādas dziesmas,
izmantojot instrukcijas, kas iekodētas rēdžu novietojumā uz rotējoša cilindra.
Ja gribēji, lai mašīna nospēlē citu dziesmu,
atlika vien ielikt cilindru ar citu kodu.
Tas bija pirmais šāda veida instruments.
Tas bija programmējams.
Konceptuāli tas bija milzīgs lēciens uz priekšu.
Pati ideja par aparatūru un programmatūru
pirmoreiz kļūst iedomājama, pateicoties šim izgudrojumam.
Un šis ārkārtīgi varenais koncepts
neradās kā kara vai pakļaušanas rīks,
to neradīja vajadzība.
Tas rādās no dīvaina prieka, vērojot mašīnu spēlējam mūziku.
Patiesībā ideju par programmējamām mašīnām
700 gadus pie dzīvības noturēja tikai un vienīgi mūzika.
1700. gados muzicējošās mašīnas
kļuva par Parīzes elites rotaļlietu.
Izklaidētāji izmantoja tos pašu kodētos cilindrus,
lai kontrolētu tā dēvētā automāta, agrīnā robota, fiziskās kustības.
Viens no slavenākajiem šāda veida robotiem bija
– uzminējāt – automatizēts stabulnieks,
ko uzbūvēja lieliskais franču izgudrotājs
vārdā Žaks de Vokansons.
Un, taisot savu robotmuzikantu,
viņam radās vēl viena ideja.
Ja mašīnu var ieprogrammēt radīt patīkamas skaņas,
kāpēc gan to neieprogrammēt aust burvīgus, krāsainus auduma rakstus?
Tā vietā, lai cilindra rēdzes izmantotu nošu atainošanai,
tās atainotu dažādu krāsu diegus.
Ja gribējāt jaunu auduma rakstu,
vajadzēja vien ieprogrammēt jaunu cilindru.
Tās bija pirmās programmējamās stelles.
Tiesa, cilindri bija pārāk dārgi un to pagatavošana prasīja laiku,
taču pusgadsimtu vēlāk
citam franču izgudrotājam vārdā Žakards
radās žilbinoša ideja
metāla cilindru vietā izmantot perforētas papīra kartītes.
Papīrs izrādījās daudz lētāks un elastīgāks
iekārtas programmēšanas veids.
Šī perfokaršu sistēma iedvesmoja
Viktorijas laika izgudrotāju Čārlzu Bebidžu
radīt savu analītisko mašīnu,
visu laiku pirmo īsto programmējamo datoru.
Perfokartes datoru programmētāji izmantoja
līdz pat 1970. gadiem.
Pajautājiet sev –
kas patiesībā padarīja iespējamu mūsdienu datoru?
Jā, militārajai līdzdalībai stāstā bija svarīga loma,
taču datora izgudrošanai vajadzēja arī citus būvakmeņus:
mūzikas kastītes,
rotaļu robotus – stabulniekus,
klavesīnu klaviatūras,
krāsainus, audumā ieaustus rakstus,
un tā ir tikai maza daļa no šī stāsta.
Ir daudz ideju un tehnoloģiju, kas mainījušas pasauli
un radušās rotaļājoties –
valsts muzeji, gumija,
varbūtības teorija, apdrošināšana
un daudz citu.
Vajadzība ne vienmēr ir jaunrades māte.
Rotaļīgs prāta stāvoklis pamatu pamatos ir pētniecisks,
tas meklē jaunas iespējas apkārtesošajā pasaulē.
Un šie meklējumi ir iemesls,
kāpēc tik daudz pieredzes, kas sākusies kā prieks un izklaide,
galu galā novedusi pie vareniem atklājumiem.
Manuprāt, tas jāņem vērā, mācot bērnus skolās
un iedrošinot jaunradi darbavietās,
taču domāšana par rotaļām un prieku šādi
mums arī palīdz noteikt, kas būs nākamais.
Padomājiet –
ja jūs sēdētu 1750. gadā, mēģinot izdomāt, kādas lielas pārmaiņas skars sabiedrību
19., 20. gadsimtā
– automatizētas mašīnas, datori, mākslīgais intelekts, –
programmējama stabule,
kas izklaidē Parīzes eliti,
tolaik būtu bijusi tikpat laba norāde kā jebkas cits.
Tā šķita esam labākajā gadījumā izklaide
bez jebkāda nopietnāka lietojuma,
bet izrādījās esam sākums tehnoloģiskai revolūcijai,
kas mainīja pasauli.
Nākotne atrodama jebkur,
kur cilvēkiem iet visjautrāk.