Dacă vizitezi un muzeu cu o colecție de artă modernă și contemporană,
e probabil să vezi lucrări care uneori provoacă răspunsul:
„Pisica mea ar putea face asta, cum se face că asta e artă”?
O mișcare numită expresionism abstract, cunoscută și ca Școala din New York,
stârnește des această reacție.
Expresionismul abstract a început în 1943
și s-a dezvoltat după finalul celui de-al Doilea Război Mondial.
E caracterizat de picturi uriașe, în principal abstracte,
compoziții împrăștiate, fără puncte focale clare
și zone întregi de vopsea întinse, întruchipând și provocând emoții.
Grupul artiștilor ce sunt considerați expresioniști abstracți îi include pe:
Bernett Newman, cu lucrările sale cu dungi verticale solitare,
Willem Kooning, faimos pentru femeile sale travestite,
Helen Frankenthaler care a creat pete-înmuiate,
și alții.
Dar poate cel mai faimos, influent și profund
a fost Jackson Pollock.
Majoritatea picturilor sale sunt recunoscute imediat.
Ele conțin întortocheri de linii de vopsea,
buclându-se în toate direcțiile pânzei.
Cu siguranță aceste haosuri sunt mari și impresionante,
dar ce e atât de grozav la ele?
Nu e doar vopsea aruncată la întâmplare?
Nu poate oricine face asta?
Ei bine, răspunsul e atât da, cât și nu.
Deși Pollock a implementat o tehnică pe care teoretic oricine o poate reda,
indiferent de pregătirea artistică,
numai el putea crea aceste picturi.
Acest paradox se leagă de începutul său în pictură,
de desenele automate suprarealiste ale lui André Masson și ale altora.
Se presupune că acești suprarealiști desenau direct din inconștient,
pentru a dezvălui adevăruri ascunse în mințile acestora.
Ocazional, în loc de a-și imagina ceva și apoi picta,
își lăsau mâinile să se miște automat
și apoi separau formele familiare ce apăreau printre măzgăleli.
După ce Pollock s-a distanțat de reprezentare,
a creat picturi prin picurare sau gestualism, urmând o premisă similară,
deși a dezvoltat o tehnică proprie
și nu a căutat vreodată imagini sau mesaje ascunse în lucrările sale.
Întâi, a luat pânza de pe șevalet și a întins-o pe podea,
un act subversiv în sine.
Apoi, într-un dans controlat, a călcat peste tot în jurul pânzei,
stropind-o cu vopsea industrială, de pe palete de amestecat și alte unelte,
schimbând viteza și direcția,
pentru a controla modul în care vopseaua face contact cu suprafața.
Aceste mișcări, precum mâzgălelile suprarealiste,
s-au născut aparent în subconștientul lui Pollock.
Dar spre deosebire de suprarealiști,
ale căror picturi reprezentau conținutul ascuns al minții,
Pollock a realizat, aparent, manifestări fizice ale psihicului său.
Picturile sale sunt în sine, semnătura minții sale.
Teoretic, oricine poate realiza o pictură reprezentând ce e în mintea sa.
Așadar, de ce e Pollock atât de special?
Ei bine, e important să ne amintim că deși oricine ar fi putut picta ca el,
acesta și restul Școlii din New York au fost cei care chiar au făcut-o.
Au dărâmat convențiile picturii ce au rezistat timp de secole,
forțând lumea artei să le regândească.
Dar un ultim motiv pentru care lucrările lui Pollock au rămas marcante
vine din obiectele specifice create, ce ilustrează contradicții fascinante.
De exemplu, în timp ce procesul său
avea ca rezultat suprafețe pictate complet plane,
pânza de linii pictate poate crea iluzia unor adâncimi stratificate infinite,
la examinarea de aproape.
Și haosul acestei încurcături pare să sfideze orice control,
dar e, de fapt, rezultatul deliberat,
deși nu plănuit în prealabil, al procesului.
Aceste caracteristici l-au transformat pe Pollock într-o celebritate
și în cadrul istoriei artei,
l-au ridicat la statutul mitizat
al artistului-geniu ca erou.
Așadar, în loc să pregătească terenul pentru toate mințile creative,
lucrările sale au consolidat din păcate un aspect elitist îndelungat al artei.
Elitistă,
inovativă,
oricum dorești s-o numești,
istoria expresionismului abstract
e una pe care nimeni, oricât de talentat, nu și-o poate însuși.