Când vizitez o şcoală şi le vorbesc elevilor,
le pun această întrebare:
De ce daţi căutare pe Google?
De ce preferaţi Google?
Surprinzător, mereu primesc aceleaşi trei răspunsuri:
Primul: „Pentru că funcţionează.”
E un răspuns excelent; de-asta folosesc și eu Google.
Al doilea, cineva va zice:
„Nu știu alternative.”
Nu e o variantă la fel de bună, iar răspunsul meu e de obicei:
„Încearcă ‘motor de căutare’ pe Google,
poate găseşti câteva alternative interesante.”
Iar a treia variantă de răspuns -
inevitabil, un elev va ridica mâna şi va zice:
„Cu Google, sunt sigur că voi obţine cel mai bun rezultat imparţial.”
Sigur că se obţine cel mai bun rezultat imparţial.
Ca om al ştiinţelor umane,
deși unul al științelor umane digitale,
mă cutremur când aud asta,
chiar dacă şi eu realizez că încrederea în ideea unei căutări imparţiale
stă la baza admiraţiei şi iubirii noastre colective pentru Google.
Am să vă demonstrez de ce asta este aproape o imposibilitate filosofică.
Mai întâi, permiteți-mi să vorbesc despre un principiu fundamental
ce stă la baza fiecărei căutări, dar de care uităm adesea.
Atunci când daţi o căutare pe Google,
începeţi prin a vă întreba: „Caut un fapt izolat?"
Care este capitala Franţei?
Din ce e alcătuită o moleculă de apă?
Super - căutaţi în voie.
Nu există niciun grup de specialişti aproape de a demostra
că e vorba, de fapt, depre Londra şi H3O.
Nu vedem nicio conspiraţie în aceste lucruri.
Suntem de acord global
cu răspunsurile la aceste fapte izolate.
Dar dacă aveţi o întrebare puţin mai complicată precum:
„De ce există un conflict palestino-israelian?”,
nu mai sunteţi în căutarea unui fapt singular,
sunteţi în căutare de cunoştinţe,
ceva mult mai complicat şi mai delicat.
Pentru a ajunge la cunoştinţe,
trebuie să incluzi 10, 20 sau 100 de fapte în ecuaţie,
să le confirmi şi să spui: „Da, toate astea sunt adevăruri.”
Însă datorită identităţii mele,
tânăr sau bătrân, negru sau alb, gay sau hetero,
le voi evalua diferit.
Și voi spune: „Da, asta e adevărat,
dar acest lucru e mai important decât acela."
În acea clipă lucrurile devin interesante,
fiindcă atunci devenim umani.
Atunci începem să dezbatem, să formăm societatea.
Iar pentru a putea ajunge undeva, trebuie să filtrăm totul aici,
prin prieteni şi vecini, părinţi şi copii,
colegi de muncă, ziare şi reviste,
ca să avem la final o bază reală de cunoaştere,
un lucru la care motoarele de căutare nu prea ne ajută.
Deci v-am promis un exemplu pentru a demonstra dificultatea
de a ajunge la o cunoştere adevărată, curată şi obiectivă -
luaţi-o ca şi temă de gândire.
O să efectuez două căutări simple.
Începem cu „Michelle Obama”,
Prima Doamnă a Statelor Unite.
Şi o să căutăm imagini.
După cum vedeţi, funcţionează foarte bine.
E mai mult sau mai puţin un rezultat perfect al căutării.
Nici măcar preşedintele nu apare în imagini, doar ea.
Cum funcţionează asta?
Destul de simplu.
Google foloseşte multă inteligenţă
pentru a obține asta, dar, în principal,
e atent la două lucruri:
Mai întâi, ce titlu au imaginile de pe fiecare site?
Scrie „Michelle Obama” sub imagine?
Acesta ar fi un indiciu bun că e ea în imagine.
Apoi, Google se uită la fişierul imagine,
numele fişierului aşa cum a fost el încărcat pe Internet.
Din nou, se numeşte imaginea „MichelleObama.jpeg”?
Dacă da, cel mai probabil nu e Clint Eastwood în ea.
Deci avem aceste două criterii şi obţinem acest rezultat - aproape.
În 2009, Michelle Obama a fost victima unei campanii rasiste.
Oamenii doreau să o insulte prin rezultatele la căutările numelui ei.
O anumită imagine s-a răspândit larg pe Internet,
una în care faţa ei e făcută să semene cu o maimuţă.
Imaginea a fost publicată peste tot.
Oamenii o publicau cu intenţia clară de a fi prima
la rezultatele de căutare.
S-au asigurat să pună titlul “Michelle Obama”
şi să încarce imaginea
ca “MichelleObama.jpeg” sau ceva similar.
Aţi înţeles de ce:
să manipuleze rezultatele.
Şi a mers.
Astfel, dacă în 2009 căutaţi “Michelle Obama” pe Google imagini
acea imagine distorsionată apărea printre primele rezultate.
Dar, rezultatele căutărilor se auto-corectează,
în aceasta constă de fapt frumuseţea lor,
pentru că Google le măsoară relevanţă în fiecare oră, fiecare zi.
În acest caz însă, Google nu s-a mulţumit doar cu atât.
A zis: “Asta e rasism şi un rezultat de căutare prost.
O să curăţăm rezultatele manual.
O să codăm ceva şi o să rezolvăm problema.
Şi au reuşit.
Nu cred că se afla cineva aici care să creadă că a fost o idee rea.
Nici eu nu cred.
Însă după doi ani,
cel mai căutat Anders de pe Google,
anume Anders Behring Breivik,
a făcut ce a făcut.
E 22 iulie 2011,
o zi înfiorătoare în istoria Norvegiei.
Acest individ, un terorist, a atacat două clădiri guvernamentale
aproape de locul unde ne aflăm acum în Oslo, Norvegia
Apoi a călătorit în insula Utøya
unde a împuşcat mortal un grup de copii.
Aproape 80 de persoane au murit atunci.
Mulţi ar zice ca actul terorist a avut două etape,
că teroristul a comis două fapte: a detonat clădirile şi a ucis copiii.
Nu este adevărat.
Au fost trei etape.
A detonat clădirile, a împușcat acei copii
apoi a stat şi a aşteptat ca lumea să îl caute pe Google.
A pregătit toţi cei trei paşi la fel de atent.
Cineva a înţeles imediat acest lucru,
un dezvoltator web suedez, un expert
în optimizarea motoarelor de căutare
din Stockholm, pe nume Nikke Lindqvist.
El este şi activ politic,
prezent pe reţele de socializare, pe blogul lui şi pe Facebook.
A spus tuturor:
“Ceea ce îşi doreşte acest om cel mai mult acum
este să îşi controleze imaginea publică.
Să vedem dacă reuşim să încurcăm asta,
dacă noi, lumea civilizată, reuşim să protestăm împotriva a ceea ce a făcut
prin a-l insulta în rezultatele lui de căutare.
Dar cum?
Le-a spus cititorilor lui următoarele:
Intraţi pe internet,
şi găsiţi imagini cu excremente de câine pe trotuar,
publicaţi-le în postările, blogurile şi site-urile voastre.
Asiguraţi-vă să scrieţi numele teroristului în titlu,
asiguraţi-vă să denumiţi fişierul “Breivik.jpeg.”
Haideţi să-l învăţăm pe Google că aceasta e faţa unui terorist.
Şi a funcţionat.
La doi ani după campania împotriva lui Michelle Obama,
campania de manipulare împotriva lui Anders Breivik a funcţionat.
Câteva săptămâni după incidentul din 22 iulie, căutarea imaginii lui
dădea în fruntea rezultatelor imagini cu excremente de câine,
în semn de protest.
Straniu, de această dată Google nu a intervenit.
Nu au acţionat să cureţe manual acele rezultate de căutare.
Deci întrebarea fundamentală:
Există vreo diferenţă între cele două campanii prezentate?
Există vreo diferenţă între ce a păţit Michelle Obama şi Anders Breivik?
Desigur că nu.
Este exact aceeaşi situaţie
Dar Google a intervenit
într-un caz, nu şi în celălalt.
De ce?
Pentru că Michelle Obama este o persoană onorabilă,
iar Anders Behring Breivik este demn de dispreţ.
Înţelegeţi ce se întâmplă?
Are loc o evaluare a persoanei,
şi există un singur actor de putere în lume autorizat să facă asta,
să decidă:
“Ne place de tine, nu ne place de tine.
Credem în tine, dar nu în tine.
Tu ai dreptate, tu nu.
Tu ești adevat, tu fals.
Tu eşti Obama, tu eşti Breivik.
Asta da putere.
Așadar vă îndemn să ţineti cont că în spatele fiecărui algoritm
se află o persoană,
cineva cu un set de valori personale
pe care nici un cod nu îl poate elimina complet.
Mesajul meu nu este îndreptat nu doar către Google,
ci către toţi cei cred în soarta codurilor.
Trebuie să vă identificaţii propriile voastre prejudecăţi
trebuie să înţelegeţi că sunteţi oameni
şi să vă asumaţi responsabilitatea corespunzător.
Şi spun asta fiindcă cred că am ajuns într-o etapă în care
este absolut imperativ
să înnodăm din nou mai strâns acea legătură
dintre ştiinţele umane şi tehnologie,
mai strâns ca niciodată.
Măcar ca să ne amintească că acea idee atât de atrăgătoare
a unui rezultat de căutare imparţial, curat
este, şi probabil va rămâne, un mit.
Vă mulţumesc pentru timpul acordat.
(Aplauze)