Mano svajonė yra įrengti
pirmą pasaulyje požeminį parką Niujorke.
Kodėl kam nors kiltų mintis įrengti požeminį parką
ir kodėl Niujorke?
Šie trys maži stipruoliai
yra, iš kairės, mano močiutė, 5 m.,
jos sesuo ir brolis,
11 m. ir 9 m.
Ši nuotrauka daryta prieš jiems emigruojant
iš Italijos į Jungtines Valstijas,
maždaug prieš šimtmetį.
Kaip daug to meto imigrantų
jie atvyko į
žemutinį rytų Manhateną Niujorke
ir pateko į beprotišką tautų katilą.
Jų karta stebina tuo,
kad jie ne tik kūrėsi naujus gyvenimus
šioje naujoje, nepažįstamoje vietoje,
bet ir statė miestą tikrąja žodžio prasme.
Mane visada žavėjo tie dešimtmečiai
ir ta istorija,
todėl dažnai prašydavau savo močiutės
papasakoti kuo daugiau istorijų
apie senąjį Niujorką.
Bet dažniausiai ji tik numodavo ranka,
liepdavo valgyti daugiau kukulių ir makaronų,
todėl labai retai sulaukdavau
tų istorijų, kurias norėjau išgirsti.
Mano Niujorkas
buvo gerokai apstatytas.
Nuo mažens visada žinojau, kad noriu
ką nors pakeisti ir kaip nors
padaryti pasaulį gražesnį, įdomesnį
ir teisingesnį.
Tik nežinojau kaip.
Pirma norėjau dirbti užsienyje,
todėl pradėjau dirbti su UNICEF Kenijoje.
Tačiau buvo keista geriau išmanyti
vietinę Kenijos politiką nei savo gimtojo miesto politiką.
Pradėjau dirbti Niujorke,
tačiau labai greitai nusivyliau
vyriausybės biurokratijos lėtumu.
Netgi pradėjau dirbti „Google“,
kur labai greitai perėmiau jų filosofiją
ir beveik iš visos širdies įtikėjau,
kad technologijos gali išpręsti visas socialines problemas.
Tačiau man vis dar neatrodė, kad tobulinu pasaulį.
2009 m. mano draugas,
o šiuo metu verslo partneris James Ramsey
nurodė man tikrai įspūdingą vietą,
kuri atrodė taip.
Tai buvęs tramvajų terminalas,
stotis keleiviams,
keliaujantiems per Williamsburgo tiltą
iš Bruklino į Manhataną,
atidaryta tarp 1908 ir 1948 m.,
kaip tik tuo metu, kai mano seneliai
gyveno būtent šioje vietoje.
Taip pat sužinojome, kad ši vieta
buvo visiškai apleista 1948 m.
Sužavėti šio atradimo
maldavome valdžios institucijas įleisti mus į šią teritoriją,
galiausiai gavome leidimą
ir pamatėme štai ką.
Ši nuotrauka neparodo visos esmės.
Gana sunku įsivaizduoti tą stebuklingą jausmą,
kuris apima patekus į šią vietą.
Tai futbolo aikštės dydžio nenaudojamas plotas
tiesiai po sausakimša miesto teritorija,
jautiesi beveik kaip Indiana Jones
archeologiniuose kasinėjimuose,
yra išlikusios visos smulkmenos.
Jausmas tikrai nepaprastas.
Ši vieta yra
pačioje žemutinio Manhatano širdyje,
iki šiol tai vienas labiausiai
perpildytų miesto rajonų.
Niujorke yra 2/3 žaliojo ploto
gyventojui, lyginant su kitais didmiesčiais,
o šiame rajone yra 1/10 žaliojo ploto.
Taigi iš karto pradėjome galvoti,
kaip galėtume pakeisti šią vietą,
kad ją galėtų naudoti žmonės,
bet taip pat kad tai būtų žalioji erdvė.
Trumpai tariant mūsų planas
yra nukreipti dienos šviesą po žeme
naudojant paprastą sistemą, kuri surenka saulės šviesą virš gatvės
nukreipia ją po šaligatviais
ir leidžia augalams ir medžiams augti
naudojant gilyn nukreiptą šviesą.
Taip vietą, kuri šiandien
atrodo taip,
būtų galima pakeisti į tai,
kas atrodo taip.
2011 m. pirmą kartą paviešinome dalį šių vaizdų
ir mus pralinksmino,
kad daug žmonių sakė: „Ši vieta kažkuo primena
High Line metro.“
Ir taip galų gale atsirado
ir prilipo mūsų pavadinimas
„Lowline“, taigi taip gimė „Lowline“.
Taip pat paaiškėjo, kad žmonės nori
sužinoti daugiau, kaip technologija
atrodys ir kokie bus pojūčiai,
ir kad kilo daug didesnis susidomėjimas,
nei kada nors galėjome įsivaizduoti.
Kaip tikras beprotis nusprendžiau mesti darbą
ir susitelkti tik ties šiuo projektu.
Čia mes su savo komanda
rengiame technologijos demonstraciją
sandėlyje.
Čia apatinė saulės gaubto dalis,
kurį pastatėme parodyti, kaip veiks technologija.
Centre matote šešis saulės kolektorius.
Čia visa ekspozicija,
surinkta sandėlyje.
Viršuje matote saulės gaubtą,
į vidų sklinda šviesa,
o apačioje žaliuoja gyvybinga erdvė.
Vos per kelias savaites
dešimtys tūkstančių žmonių atvyko pasižiūrėti mūsų ekspozicijos,
nuo tada mūsų rėmėjų skaičius
išaugo ir vietos lygiu,
ir tarp dizaino entuziastų visame pasaulyje.
Štai rajono vaizdas
tiesiai virš „Line“ teritorijos
ir vaizdas, kaip jis atrodys
po rekonstrukcijos,
kuri bus vykdoma per ateinančius 10 metų.
Ar matote, koks perpildytas atrodo rajonas
ir kaip jame trūksta žaliųjų plotų?
Mes siūlome idėją, kuri leis pridėti
vieną futbolo aikštės dydžio žaliąjį plotą
po šiuo rajonu, tačiau dar svarbiau –
leis susiteklti į bendruomenės poreikius
sparčiai kintančioje teritorijoje.
Šiuo metu labai atidžiai tiriame,
ką galima padaryti Niujorke
siekiant integruotai transformuoti
visą ekosistemą.
Štai taip įsivaizduojame,
kaip kviestume žmones į šią vietą.
Čia matote išskirtinį įėjimą,
kuriame tikrąja žodžio prasme nuluptume gatvę,
atskleistume istorinius miesto sluoksnius
ir kviestume žmones į šią šiltą požeminę erdvę.
Vidury žiemos, kai lauke stingdantis šaltis,
tikrai nesinori būti
lauke arba atvirame parke.
„Lowline“ veiktų visais metų laikais
ir leistų miestui atsikvėpti.
Man patinka galvoti, kad „Lowline“ uždaro
mano šeimos istorijos ratą.
Jei mano seneliai ir tėvai
visą dėmesį skyrė miestui plėsti,
mano karta siekia atsiimti tas vietas,
kurias jau turime,
iš naujo atrasti savo bendrą istoriją,
ir pergalvoti, ką reikia daryti, kad mūsų bendruomenės
taptų įdomesnės, gražesnės ir teisingesnės.
Ačiū.
(Plojimai.)