În viața anterioară, am fost artist.
Încă mai pictez. Îmi place arta.
Iubesc acea bucurie pe care culoarea o poate da
vieților și comunităților noastre,
și încerc să aduc ceva din acel artist
în politica mea,
și văd ca parte integranta
a misiunii mele de azi, motivul pentru care sunt aici,
nu doar faptul de a face campanie partidului meu,
ci și politica și rolului pe care-l poate juca politica
în a ne face viața mai bună.
Timp de 11 ani am fost primarul Tiranei, capitala noastră.
Am avut multe probleme.
Arta a fost parte a răspunsului,
iar numele meu, chiar la debut,
s-a asociat cu două lucruri:
demolarea construcțiilor ilegale
pentru a recăpăta spațiul public,
și folosirea culorilor pentru a readuce speranța
care s-a pierdut, în orașul nostru.
Folosirea culorii n-a fost doar un demers artistic.
Mai degrabă a fost o manifestare politică
în contextul în care bugetul orăşenesc de care dispuneam,
după ce am fost ales, era de zero virgulă ceva.
Când am vopsit prima clădire
aruncând un portocaliu luminos peste un gri sobru
al unei fațade,
s-a întâmplat ceva de neînchipuit.
S-a făcut un dop de circulație
și s-au adunat mulți oameni,
de parcă s-ar fi întâmplat un accident spectaculos
sau ar fi apărut brusc o vedetă pop din străinătate.
Responsabilul francez de la U.E. care se ocupa cu finanțarea,
s-a grăbit să blocheze vopsirea clădirilor.
Urla zicând că va bloca finanțarea.
„Dar de ce?” l-am întrebat eu.
„Culorile alese nu corespund
standardelor europene” a răspuns el.
„Păi”, i-am zis,
„nici împrejurimile nu corespund standardelor europene,
chiar dacă noi nu vrem asta,
dar ne vom alege singuri culorile
pentru că asta e exact ceea ce vrem.
Si dacă nu ne veți lăsa să ne continuăm treaba,
voi face o conferință de presă aici,
chiar acum, chiar pe această șosea,
și le voi spune oamenilor că mă tratați
exact ca și cenzura din epoca realismului socialist.”
S-a tulburat un pic,
și a cerut să facem un compromis.
Dar eu i-am spus "Nu, mulțumesc,
compromisul la culori e gri
și avem destul gri pentru tot restul vieții".
(Aplauze)
Deci e timpul să facem o schimbare.
Reabilitarea spațiilor publice
a readus sentimentul apartenenței
la un oraș pe care oamenii l-au pierdut.
Mândria cetățenilor pentru propriul lor mediu de trai,
sentimente care au fost îngropate adânc,
de ani de zile, în furia construcțiilor ilegale,
construcții barbarice care au răsărit în spațiul public.
Și peste tot au apărut culorile,
dispoziția pentru schimbare a început să transforme spiritul oamenilor.
Mare zarvă s-a iscat: „Ce-i asta? Ce se-ntâmplă?
Ce ne fac culorile astea?”
Am făcut un sondaj de opinie,
cel mai fascinant sondaj pe care l-am văzut vreodată.
I-am întrebat pe oameni: „Doriți această acțiune,
să aveți clădirile vopsite așa?”
Iar a doua întrebare era:
„Doriți să ne oprim sau doriți să continuăm?”
La prima întrebare,
63 la sută din cetățeni au răspuns „Da, ne place”.
37% au zis „Nu, nu ne place”.
Dar la a doua întrebare, jumătate din cei care au zis că nu le-au plăcut,
vroiau să continuăm. (Râsete)
Am observat unele schimbări.
Oamenii au început să arunce mai puține gunoaie pe stradă, de exemplu,
să-și plătească taxele,
începeau să simtă ceva demult uitat,
iar frumusețea acționa ca un paznic
acolo unde poliția municipală sau statul însuși nu se implicau.
Îmi aduc aminte, într-o zi mă plimbam pe o stradă
care fusese recent renovată,
pe care se plantau copacii,
când i-am văzut pe proprietarul unui magazin și soția
punând o fațadă de sticlă la prăvălia lor.
Au aruncat vechile obloane
la locul de colectare a deșeurilor.
I-am întrebat: „De ce ați aruncat obloanele?”
Răspunsul: „Pentru că strada acum e mai sigură.”
„Mai sigură? De ce? Sunt mai mulți polițiști?”
„Da de unde! Care polițiști?
Poți vedea și tu. Sunt culori,
becuri pe stradă, trotuar nou, fără gropi,
copaci. E frumos, e sigur.”
Într-adevăr, frumusețea dădea oamenilor
sentimentul că sunt protejați.
Iar acest sentiment nu era gratuit.
Criminalitatea a scăzut.
Libertatea câștigată în 1990
a adus orașul în stare de anarhie,
barbarismul anilor '90
a dus la pierderea speranței în acest oraș.
Culorile de pe pereți nu țineau de foame pentru copii,
nici nu îngrijau bolnavii și nici nu educau ignoranții,
dar dădeau speranță și lumină,
și-i ajutau pe oameni să vadă
că există și un alt mod de-a face lucrurile,
un spirit diferit, un sentiment de viață diferit,
și că, dacă aducem această energie și speranță
în politicile noastre, putem construi o viață mai bună
pentru fiecare dintre noi și întreaga țară.
Am ridicat 123,000 de tone de beton
doar de pe malurile apei.
Am demolat peste 5.000 de clădiri ilegale
peste tot în oraș,
cea mai mare dintre ele având opt etaje.
Am plantat 55.000 de arbori și arbuști.
Am înființat taxa verde,
pe care toată lumea a acceptat-o,
și oamenii de afaceri au plătit-o regulat.
Prin concurs deschis,
am reușit să angajăm în administrație
mulți tineri,
astfel constituind
o instituție publică depolitizată,
în care bărbații și femeile sunt reprezentați în egală măsură.
Organizațiile internaționale
au investit mult în Albania în acești 20 de ani,
dar nu s-a cheltuit totul adecvat.
Când le-am spus directorilor Băncii Mondiale
că vreau să finanțeze un proiect de construcție
a unei săli de recepție model pentru cetățeni,
în scopul exact de a lupta împotriva corupției zilnice endemice,
nu m-au înțeles.
Dar oamenii stăteau la cozi mari,
în soare și ploaie,
pentru o autorizație sau doar un simplu răspuns
de la două geamuri minuscule de la două ghișee metalice.
Plăteau pentru a nu sta la coadă,
la o coadă mare.
Răspunsul la cereri venea
de la o voce din această gaură întunecată
și, pe de altă parte,
o mână misterioasă le lua documentele
și căuta, pentru mită, în documentele vechi.
Puteam schimba pe funcționarii invizibili de la ghișee,
în fiecare săptămână, dar nu puteam schimba această practică de corupție.
„Am convingerea”, i-am spus
unui reprezentant german al Băncii Mondiale,
„că ar fi imposibil de mituit
dacă ar lucra în Germania,
în administrația germană,
după cum sunt convins și de faptul că dacă pui
funcționari germani în aceste găuri,
vor fi la fel de ușor de mituit.”
(Aplauze)
Nu-i vorba de gene.
Nu-i vorba de-o conștiință înaltă
pe care unii o au, alții nu.
E vorba de sistem, de organizare.
De-asemenea, despre mediu și respect.
Am desființat ghișeele.
Am construit o minunată sală de recepție nouă
care i-a făcut pe oameni, cetățenii Tiranei,
să creadă că sunt în străinătate atunci când intrau
pentru a-și depune cererile.
Am înființat un sistem de control online
și astfel totul se face mai repede.
Am pus cetățeanul pe primul loc, nu funcționarii.
Corupția în administrația de stat
a unor țări ca Albania –
nu pot să zic eu dacă e valabil și pentru Grecia –
se poate combate doar prin modernizare.
Reinventarea guvernului prin reinventarea politicii însăşi
e calea adecvată, nu reinventarea oamenilor
pe baza unei formule standard
pe care lumea dezvoltată adesea încearcă în zadar
să o impună unor oameni ca noi.
(Aplauze)
Am ajuns în acest punct
pentru că politicienii în general,
dar în special cei din țările noastre, s-o spunem pe față,
cred că oamenii sunt proști.
O iau de bună că, fie ce-o fi,
oamenii trebuie să-i urmeze,
în timp ce politica, din ce în ce mai mult, nu reușește
să ofere răspunsuri problemelor publice
sau exigențelor oamenilor de rând.
Politica a ajuns să semene
cu un joc cinic jucat de politicieni,
publicul fiind lăsat de-o parte
ca și cum ar fi spectatori într-un stadion
în care pasiunea pentru politică
face loc gradual orbirii și disperării.
Văzuți din acele peluze, toți politicienii de azi
par la fel,
iar politica a ajuns să semene
cu un sport ce inspiră mai mult agresivitate și pesimism
decât coeziune socială
și dorință pentru acțiune civică.
Barack Obama a câștigat
– (Aplauze) –
pentru că a mobilizat oamenii ca nimeni altul
prin folosirea rețelelor de socializare.
Nu-l cunoștea pe fiecare în parte,
dar, cu admirabilă dibăcie,
a reușit să-i transforme pe oameni în suporteri,
dându-i fiecăruia posibilitatea
să dețină argumentele și instrumentele necesare
pentru a-i face campanie în nume propriu.
Sunt pe Tweeter. Îmi place.
Pentru că-mi pot transmite mesajul,
dar îi lasă și pe alții să-mi transmită mesajele.
Asta e politica, nu de sus în jos,
ci de jos în sus, și de pe margine,
iar faptul de a permite ca vocea fiecăruia să fie auzită
e exact de ce avem nevoie.
Politica nu înseamnă doar lideri.
Nu înseamnă doar politicieni și legi.
Înseamnă cum gândesc oamenii,
cum văd lumea din jurul lor,
cum își petrec timpul, cum își folosesc energia.
Când auziți că toți politicienii sunt la fel,
întrebați-vă dacă Obama a fost la fel ca Bush,
dacă François Hollande e la fel ca Sarkozy.
Nu sunt la fel. Sunt oameni cu vederi diferite
și viziuni despre lume diferite.
Când se spune că nu se poate schimba nimic,
opriți-vă și gândiți-vă cum a fost lumea
acum 10, 20, 50, 100 de ani.
Lumea noastră e definită de ritmul schimbării.
Cu toții putem schimba lumea.
Am dat un exemplu foarte particular
a cum un lucru, folosirea culorii,
poate produce schimbarea.
Vreau să fac mai multe schimbări
ca Prim Ministru al țării mele,
dar fiecare din voi în parte poate face ca schimbarea să se producă,
dacă vrea.
Președintele Roosevelt a spus:
„Crede că poți și vei fi deja la jumătatea drumului.”
Efharisto și kalinihta.
(Aplauze)