Üdvözöllek Bayekuban,
ami egy folyóparti közösség Ikoroduban, Lagosban --
ami hű képmása számos folyóparti közösségnek Nigériában.
Olyan közösségeknek, melyek vízi útjait elárasztotta
egy gyors ütemben terjeszkedő vízi növény.
Közösségeknek, ahol a gazdasági megélhetés korlátozott:
a halászat, a hajóközlekedés
és a kereskedelem.
Közösségeknek, ahol a halászatból befolyó bevétel visszaesett.
Közösségeknek, ahol a tanulók nem tudnak eljutni az iskolába
napokig, néha hetekig.
Ki gondolta volna, hogy ez a növény
kerek levelekkel, felpuffadt szárakkal, és mutatós levendula-virágokkal
ilyen pusztítást okozhat ezekben a közösségekben.
A növény vízi jácintként ismert,
és botanikai neve Eichhornia crassipes.
Érdekes, hogy Nigériában ez a növény más neveken is ismert.
Olyan neveken, amelyek történelmi eseményekkel
és mítoszokkal kapcsolatosak.
Néhány helyen, a növényt úgy hívják Babangida.
Amikor azt hallod, Babangida, akkor a katonaság, katonai puccsok jutnak eszedbe.
Arra gondolsz: félelem, tilalom.
A Niger-deltában Nigéria néhány részén a növényt Abiola-nak is nevezik.
Amikor azt hallod, Abiola, eszedbe jutnak a visszavont választások,
és a meghiúsult reményekre gondolsz.
Nigéria dél-nyugati részén
a növényt Gbe'borun-nak hívják.
Gbe'borun egy Yoruba mondás,
ami azt jelenti, hogy pletyka vagy pletykafészek.
Amikor a pletykára gondolsz, eszedbe jut a gyors szaporodás, rombolás.
Nigéria igala nyelvű részén
a növény úgy ismert, mint A Kp'iye Kp'oma.
Amikor ezt hallod, a halálra gondolsz.
A szó szoros értelmében azt jelenti, hogy "halál az anyára és gyermekre".
Ami engem illet, véletlenül találkoztam ezzel a növénnyel 2009-ben.
Röviddel azután, hogy elköltöztem az Egyesült Államokból Nigériába.
Feladtam az állásomat a nagyvállalati Amerikában,
és úgy döntöttem, hogy rábízom magam a hitre.
A hitre, ami egy mély meggyőződésből jött,
hogy még sok tennivaló van Nigériában
a fenntartható fejlődés területén.
Szóval itt voltam 2009-ben,
pontosabban 2009 végén,
Lagosban a Third Mainland Bridge-n.
Balra néztem, és láttam ezt a megragadó képet.
A halászhajók képe volt,
amiket körbefogott a vízi jácintok sűrű szőnyege.
Nagyon megindított, amit láttam,
mert arra gondoltam, hogy
"Ezek a szegény halászok
hogy tudják folytatni a mindennapi tevékenységeiket
ilyen korlátozásokkal."
Akkor azt gondoltam: "Kell lennie egy jobb módszernek".
Egy mindenki számára előnyös megoldásnak, ahol a környezetet megóvjuk azzal,
hogy a gyomot eltakarítjuk az útból,
majd utána a gyom által leginkább fertőzött
közösségek számára
gazdasági előnnyé alakítjuk.
Mondhatom, ez volt számomra a megvilágosodás pillanata.
Szóval elkezdtem kutatni, hogy többet tudjak meg
e vízi gyomnövény hasznosíthatóságáról.
A sok közül egy ragadott meg leginkább.
Ez a növény kézműves-célú felhasználása volt.
Azt gondoltam: "Milyen hatalmas ötlet."
Ami engem illet, imádom a kézműves termékeket,
főleg olyan termékeket, amikhez történet kötődik.
Ekkor arra gondoltam "Ez könnyedén felfejleszthető lenne a közösségekben
technikai tudás előírása nélkül."
Azt gondoltam: "Három egyszerű lépés egy nagy megoldáshoz."
Első lépés: menjünk ki a vízi utakra és szedjük össze a vízi jácintokat.
Így elérhetőséget teremtünk.
Másodszor: szárítsuk ki a vízijácint-szárakat.
És harmadszor: a vízi jácintokból szőjünk termékeket.
A harmadik lépés volt a kihívás.
Nézzék, nekem informatikusi előéletem van,
és nem vagyok otthon a képzőművészetben.
Ezért elkezdtem a kutatásomat,
hogy kitaláljam, hogyan tanulhatok meg szőni.
Ez a kutatás egy közösségbe vitt engem Ibadanban, ahol éltem,
amit úgy hívnak, Sabo.
Sabo azt jelenti: "idegenek negyede".
A közösség többségében olyan emberekből áll,
akik az ország északi részéről származnak.
Szóval szó szerint kezembe fogtam a kiszárított növényeimet,
még több volt belőlük,
és elkezdtem házról házra járni, hogy találjak valakit, aki megtanít engem,
hogyan kell a vízi jácint szárait kötelekké fonni.
Malam Yahaya viskójába irányítottak.
Bár a probléma az volt, hogy Malam Yahaya nem beszél angolul,
és én sem beszélek hausa nyelven.
De néhány kisgyerek megmentett bennünket,
és segítettek fordítani.
Ezzel elkezdődött az utazásom, melynek során megtanultam,
hogyan kell fonni és átalakítani ezeket a szárított vízijácint-szárakat
hosszú kötelekké.
A hosszú kötelekkel a kezemben
már készen álltam termékek készítésére.
Ez volt a társulások kezdete.
Rattankosár-készítőkkel közösen találtunk ki termékeket.
Szóval ezzel a kezemben magabiztosnak éreztem magam,
hogy képes vagyok visszavinni ezt a tudást
a folyó menti közösségekbe
és segíteni nekik viszontagságaikat felvirágzássá alakítani.
Szóval összegyűjteni ezeket a növényeket és összeszőni őket
értékesíthető termékekké.
Vannak tollaink, vannak tányéralátéteink,
vannak táskáink, vannak papírzsebkendő-tartóink.
Mindezek segítik a közösségeket,
hogy más megvilágításból tekintsenek a vízi jácintokra.
Úgy láttatni a vízi jácintokat, hogy értékesek,
esztétikusak, tartósak, erősek, rugalmasak.
Változó nevek, változó életek.
A Gbe'boruntól, a pletykától
az Olusotanig, a mesemondóig.
A Kp'iye Kp'oma szótól, ami az "anya és gyermek gyilkosa",
a Ya du j'ewn w'Iye kp'Oma szóig,
ami az "anya és gyermek ételéről gondoskodó".
Előadásomat Michael Margolis egy idézetével fejezném be.
Azt mondta: "Ha meg akarsz ismerni egy kultúrát, hallgasd a történeteiket.
És ha meg akarsz változtatni egy kultúrát, változtasd meg a történeteiket".
Mi elmondhatjuk, hogy a Makoko, az Abobiri, az Ewoi,
a Kolo, az Owahwa és Esaba közösségek
történetét megváltoztattuk.
Köszönöm, hogy meghallgattak.
(Taps)