Я кухар і людина, що творить
продовольчу політику,
але походжу я із родини вчителів.
Моя сестрa – вчителька для дітей з особливими потребами в Чикаго.
Мій батько щойно вийшов на пенсію після 25 -річної роботи вчителем 5-х класів.
Мої тітка та дядько були професорами.
Всі мої кузени викладають.
Всі мої родичі переважно викладачі, окрім мене.
Вони вчили мене, що якщо хочеш отримати правильну відповідь,
постав правильне запитання.
Отже, які ж питання правильні,
коли йдеться про покращення результатів навчання наших дітей?
Вочевидь, існує багато важливих запитань,
але я думаю, що треба починати із цього:
"Який, на нашу думку, існує зв'язок
між розвитком дитячого мислення
і ростом організму?"
Чого наші діти навчаться,
якщо їх раціон складається з цукру і порожніх калорій?
Чого ж вони можуть навчитися,
якщо організм страждає від недоїдання?
Забезпечуючи школи тим, що ми їм щедро виділяємо,
ми маємо зупинитися і запитати себе:
"Чи справді ми готуємо наших дітей до успіху?"
Отож, декілька років тому
я був суддею на кулінарному конкурсі.
Чотири кухарі змагалися, використовуючи містичні інгредієнти,
щоб створити найкращу страву.
За виключенням цього епізоду – цей дуже особливий.
Замість чотирьох надмірно старанних кухарів, які прагнуть вийти на сцену,
(це те, про що мені нічого невідомо)
(Сміх)
ці кухарі працювали в школі;
ну, ті самі, яких ми називали "годувальницями",
але я наполягаю на тому, щоб ми називали їх "шеф-кухарями".
Отож, ці жінки – благослови їх Боже – вони
проводять весь день, готуючи їжу для сотень дітей;
сніданки і обіди всього за 2.68 долари за обід,
з яких лише 1 долар іде саме на продукти.
В цьому епізоді
таємничий інгредієнт головної страви є кіноа.
Я розумію, що минуло багато років
відтоді, коли ми востаннє їли шкільний обід,
і ми багато зробили для покращення харчування,
але кіноа досі не стала основним продуктом в більшості шкіл.
(Сміх)
Отже, це був виклик.
Але страва, яку я ніколи не забуду, була приготована жінкою
на ім'я Шеріл Барбара.
Шеріл була директором з харчування
в місцевій старшій школі в штаті Коннектикут.
Вона готувала ці смачні макаронні вироби.
Вони були чудові.
Це була широка локшина з італійською ковбаскою,
листовою капустою і пармезаном.
Це було так смачно, як в ресторані, за виключенням того,
що вона додавала майже сиру кіноа
до цієї страви.
Це був дивний вибір,
і воно хрумтіло на зубах.
(Сміх)
Отже, як і належить телевізійному судді, я почав зі звинувачень,
запитавши, чому вона так зробила.
Шеріл відповіла: "По-перше, я не знаю, що таке кіноа.
(Сміх)
Але я знаю, що сьогодні понеділок,
і в моїй школі, місцевій старшій школі,
я завжди готую макаронні вироби.
Отже, Шеріл пояснила, що багатьом дітям
немає, що їсти на вихідних.
Ні в суботу.
Ні в неділю.
Тому вона готувала макарони, бо хотіла
зробити щось таке, що її діти будуть їсти.
Як вона казала, щось таке, що триматиметься на їх ребрах,
Щось таке, що їх нагодує сповна.
Шеріл казала, що до того, як приходив понеділок,
у дітей були такі сильні муки від голоду,
що вони навіть не могли почати думати про навчання.
На думці в них була тільки їжа.
І тільки їжа.
На жаль, статистика говорить те ж саме.
Отже, давайте подивимось на це з точки зору дитини.
І ми зосередимось
на найважливішому прийомі їжі за день, сніданку.
Знайомтесь з Елісон.
Їй 12 років,
вона розумна і кмітлива,
і вона хоче стати фізиком, коли виросте.
Якщо Елісон піде до школи, де подають поживні сніданки
всім дітям,
ось що станеться.
Її шанси отримати поживну їжу
з фруктами і молоком, з низьким вмістом цукру і солі,
різко зростають.
Елісон буде менш повною, ніж в середньому діти.
Вона рідше ходитиме до лікаря.
Вона почуватиметься менш занепокоєною і пригніченою.
Вона буде краще себе поводити.
У неї буде менше пропусків і запізнень.
Чому?
А тому що, в школі на неї чекає гарна їжа.
В цілому, Елісон має краще здоров'я,
ніж учень в середньому.
А що ж з тим учнем,
на якого не чекає поживний сніданок?
Тому зустрічайте Томмі.
Йому також 12. Він чудовий хлопець.
Він хоче бути лікарем.
Будучи в садочку, Томмі вже
відставав в математиці.
Будучи в третьому класі,
він має низькі оцінки з математики та читання.
Коли йому виповниться 11 років,
Томмі, швидше за все, залишиться в класі на другий рік.
Дослідження свідчать про те, що діти, які харчуються нерегулярно,
особливо вранці,
в середньому мають відставання в розвитку.
Отже, наскільки поширеною є ця проблема?
На жаль, вона дуже поширена.
Я наведу два приклади,
які, здається, є зовсім протилежними,
але насправді це є дві сторони однієї монети.
З одного боку,
кожен шостий американець не гарантовано забезпечений їжею,
в тому числі 16 мільйонів дітей, а це майже 20%,
не мають належного харчування.
Тільки в місті Нью-Йорк
474 тис. дітей до 18 років голодують щороку.
Це божевілля.
З іншого боку,
раціон харчування є наразі першочерговим при запобіганні смерті і хворобам
в цій країні.
І щонайменше кожна третя дитина із тих, про кого ми сьогодні говорили,
крокує до діабету в своєму житті.
Є і те, що важко збагнути, але це правда,
що в багатьох випадках це ті самі діти.
Отже, вони наїдаються нездоровими та дешевими калоріями,
які оточують їх в суспільстві, і які може собі дозволити їх родина.
Але потім наприкінці місяця,
коли талони на харчі закінчуються або зменшується заробіток,
у них вже немає грошей, щоб купити основні продукти.
Але ми маємо бути здатними вирішити цю проблему. Так?
Ми знаємо, якими є відповіді.
Як частина моєї роботи в Білому домі, ми започаткували програму,
за якою всі школи, в яких на 40% більше дітей із сімей з низьким достатком,
могли б надавати сніданки всім, хто там навчається.
Безкоштовно.
Ця програма є неймовірно успішною тому,
що вона допомогла нам здолати дуже складний бар'єр,
щодо забезпечення дітей поживними сніданками.
І цей бар'єр був тавром ганьби.
Тому, що сніданки давали в школі перед уроками
тільки дітям з бідних сімей.
Отже, всі знали, хто був бідним і потребував державної допомоги.
Зараз всі діти, незалежно від того, багато чи мало заробляють їх батьки,
мають велику самоповагу.
Отже, що ж сталося?
Школи, в яких була запроваджена ця програма,
показали кращі на 17.5 % результати із математики та читання.
На 17.5 %.
Як показує дослідження, коли діти мають регулярні та поживні сніданки,
їх шанси закінчити школу зростають на 20 %.
На 20 %.
Коли ми даємо дітям таке харчування, яке їм потрібне,
ми надаємо їм шанс процвітати
не тільки в класі, а й поза ним.
Отже, ви не повинні мені вірити, але ви повинні
поговорити із Донною Мартін.
Я люблю Донну Мартін.
Донна Мартін – завідуюча організації шкільного харчування в окрузі Берк,
Уейнсборо, Джорджія.
Округ Берк є одним із найбідніших
в п'ятому найбіднішому штаті країни.
І майже 100 % учнів Донни живуть на межі бідності або за нею.
Декілька років тому
Донна вирішила піти далі, випереджаючи нові стандарти, які наближалися,
і ретельно переглянула свої стандарти.
Вона додала фрукти, овочі і цільні злаки.
Вона годувала сніданками всіх своїх дітей.
І започаткувала план впровадження вечері.
Чому?
Багато хто із цих дітей після школи не мали вечері вдома.
Отже, яка була їх реакція?
Дітям дуже сподобалась їжа.
Вони полюбили краще харчування,
і їм було до вподоби бути ситими.
Але найбільший прихильник Донни виявився найменш очікуваним.
Його звати Ерік Паркер,
він був головним футбольним тренером команди Ведмеді Округу Берк.
Тренер Паркер працював із не найкращою командою чотири роки.
Ведмеді завжди грали посередньо,
що було розчаруванням для найбільш запального футбольного штату
в спілці.
Але в той рік, коли Донна змінила меню,
Ведмеді не тільки вибороли своє місце в дивізіоні,
вони також виграли в чемпіонаті свого штату,
перевершивши команду Троянців Округу Піч.
28-14
(Сміх)
І тренер Паркер
приписав цей чемпіонат Донні Мартін.
Коли ми забезпечуємо своїх дітей елементарним харчуванням,
вони будуть процвітати.
І в усьому світі це вирішують не тільки такі люди,
як Шеріл Барбара або Донна Мартін.
Це вирішуємо всі ми.
І починати треба із забезпечення наших дітей належним харчуванням.
І те, що я виклав, є насправді моделлю
для багатьох нагальних питань, з якими ми зіштовхуємося.
Якщо ми поставимо собі просту мету – належним чином себе нагодувати,
ми могли б побачити світ, який є більш стабільним і безпечним;
ми могли б значно покращити свою економічну продуктивність;
ми могли б трансформувати систему охорони здоров'я,
і ми могли б і в подальшому
гарантувати те, що Земля зможе забезпечити майбутні покоління.
Їжа – це та сфера, де наші колективні зусилля можуть
мати величезний вплив.
Отже, ми повинні себе спитати: Яке ж правильне запитання?
Що би відбулося,
якби ми годували себе більш поживною, більш екологічно чистою їжою?
Яким би був результат?
Шеріл Барбара,
Донна Мартін,
тренер Паркер і Ведмеді Округу Берк ...
Я думаю, вони знають відповідь.
Велика вам всім подяка.
(Оплески)