Kuvar sam
i bavim se pitanjima ishrane,
ali dolazim iz porodice nastavnika.
Moja sestra je nastavnica za decu sa posebnim potrebama u Čikagu.
Moj otac se nedavno penzionisao
nakon 25 godina rada kao nastavnik petog razreda.
Moj ujak i ujna su bili profesori.
Svi moji bliski rođaci su nastavnici.
Svi u mojoj porodici su, u stvari, nastavnici osim mene.
Naučili su me da je jedini način da se dođe do pravih odgovora
postavljanje pravih pitanja.
Koja su prava pitanja
kada se govori o poboljšanju rezultata obrazovanja naše dece?
Očigledno je da postoje mnoga važna pitanja,
ali ja mislim da je ovo dobro pitanje za početak -
po našem mišljenju, koja je veza
između dečijeg mozga u razvoju
i njegovog tela u razvoju?
Šta možemo očekivati da će naša deca naučiti
ako je njihova ishrana puna šećera i beskorisnih materija?
Šta uopšte mogu da nauče
ako njihova tela bukvalno gladuju?
Uzimajući u obzir sva sredstva koja se ulažu u školstvo,
trebalo bi da zastanemo i da se zapitamo -
da li zaista pripremamo našu decu za uspeh?
Vidite, pre nekoliko godina
bio sam sudija na kuvarskom takmičenju pod nazivom „Iseckan“.
Četiri kuvara se takmiče koristeći zagonetne sastojke
da se vidi ko može da skuva najbolja jela.
Osim u ovoj epizodi; bila je posebna.
Umesto četiri preambiciozna kuvara koji pokušavaju da se proslave -
nešto o čemu ja ništa ne bih znao -
(Smeh)
ovi kuvari su bili školski kuvari;
znate, one žene koje smo nazivali „tete iz kuhinje“,
ali one koje ja insistiram da zovemo školske kuvarice.
Vidite, ove žene - Bog ih blagoslovio -
provode svoj dan kuvajući doručak i ručak
za hiljade dece za samo 2,68 dolara po ručku,
od čega se samo oko jedan dolar zaista troši na hranu.
U ovoj epizodi
zagonetni sastojak za glavno jelo je bila kinoa.
Znam da je prošlo puno vremena od kada je većina vas jela ručak u školi,
a i napravili smo veliki napredak u ishrani,
ali kinoa još uvek nije osnovna namirnica u većini školskih kuhinja.
(Smeh)
Stoga je ovo bio izazov.
Međutim, jelo koje nikada neću zaboraviti je pripremila žena
po imenu Šeril Barbara.
Šeril je bila direktor ishrane
u školi „Srednja škola u našoj zajednici“ u Konektikatu.
Skuvala je izvrsno jelo sa testom.
Bilo je zapanjujuće.
Jelo sa širokim rezancima, italijanskom kobasicom,
keljom i parmezanom.
Bilo je slasno i u rangu jela iz restorana,
osim što je jednostavno samo ubacila skoro skroz presna zrna kinoe u jelo.
Bila je to neobična odluka
i jelo je bilo veoma hrskavo.
(Smeh)
Stoga sam se stavio u ulogu TV sudije koji optužuje, a što se od mene očekivalo,
i pitao sam je zašto je to uradila.
Šeril je odgovorila: „Kao prvo, ne znam šta je kinoa.“
(Smeh)
„Međutim, znam da je ponedeljak
i da u svojoj školi, 'Srednjoj školi u našoj zajednici',
uvek kuvam jelo sa testom.“
Vidite, Šeril je objasnila da većina njene dece
nema hrane vikendom.
Nema hrane subotom.
Nema hrane ni nedeljom.
Šeril je kuvala jela sa testom jer je želela da bude sigurna
da će skuvati nešto što je znala da će njena deca jesti.
Kako je rekla: „Nešto što će im se zalepiti za kosti.“
Nešto što će ih zasititi.
Šeril je objasnila kako su do ponedeljka
bolovi od gladi kod njene dece bili toliko jaki
da nisu mogli ni da pomisle na učenje.
Hrana je bila jedina stvar o kojoj su razmišljali.
Jedina stvar.
Nažalost, statistički podaci govore isto.
Posmatrajmo ovo iz dečije perspektive.
Obratićemo pažnju na najvažniji obrok u toku dana - doručak.
Ovo je Alison.
Ima dvanaest godina,
veoma je bistra
i želi da bude fizičar kada poraste.
Ako Alison pohađa školu
u kojoj se svoj deci poslužuje hranljiv doručak,
evo šta će uslediti.
Šanse da će dobiti hranljiv obrok
sa voćem, mlekom i sa malo šećera i soli
se značajno uvećavaju.
Alison će imati manje izgleda da bude gojazna nego prosečno dete.
Ređe će odlaziti kod lekara.
Imaće niže nivoe anksioznosti i depresije.
Bolje će se ponašati.
Redovnije će pohađati školu i češće će dolaziti na vreme.
Zašto?
Zato što je u školi čeka dobar obrok.
Sve u svemu, Alison je zdravija
nego prosečni školarac.
Šta je sa onim detetom
kojeg ne čeka hranljiv doručak?
Ovo je Tomi.
Takođe ima dvanaest godina. Divno je dete.
Želi da bude doktor.
Pre nego što krene u zabavište
već ima nezadovoljavajući uspeh u matematici.
Pre trećeg razreda
ima lošije ocene iz matematike i čitanja.
Pre jedanaeste godine,
verovatnije je da je Tomi već morao da ponavlja jedan razred.
Istraživanja pokazuju da deca koja nemaju redovne obroke,
naročito ujutru,
načelno imaju loše kognitivne sposobnosti.
Koliko je rasprostranjen ovaj problem?
Nažalost, sveprisutan je.
Daću vam dva podatka
koja deluju kao da su na suprotnim stranama ovog problema,
ali su, u stvari, dve strane istog novčića.
Sa jedne strane,
jedan u šest Amerikanaca nema dovoljno hrane,
uključujući 16 miliona dece - skoro 20 posto -
koja nemaju dovoljno hrane.
Samo u ovom gradu, Njujorku,
474 000 maloletne dece se suočava sa glađu svake godine.
To je sumanuto.
Sa druge strane,
ishrana je ubedljivo najveći uzročnik smrtnosti i bolesti koje se mogu sprečiti
u ovoj zemlji.
Tačno trećina dece o kojoj pričamo večeras
na putu je da dobije dijabetes nekada u životu.
Vidite, ono što je teško shvatiti, ali je istinito,
je da su često ovo ista deca.
Oni se najedu jeftine i nezdrave hrane
koja ih okružuje u njihovim zajednicama, a koje njihove porodice mogu da priušte.
Međutim, pri kraju meseca
bonovi za hranu se potroše ili se radno vreme skrati,
a oni nemaju dovoljno novca za osnovne namirnice.
Mi bismo morali biti u mogućnosti da rešimo ovaj problem, zar ne?
Znamo odgovore.
Deo mog posla u Beloj kući je bio osnivanje programa
da bismo za sve škole koje imaju 40 ili više posto siromašne dece
mogli da poslužimo doručak i ručak svakom detetu u toj školi.
Besplatno.
Ovaj program je neverovatno uspešan
jer nam je pomogao da prevaziđemo jednu veoma tešku prepreku
u obezbeđivanju hranljivog doručka za decu,
a ta prepreka je bila stigma.
Škole pre nastave poslužuju doručak,
ali on je bio dostupan samo siromašnoj deci.
Svako je znao ko je bio siromašan i kome je bila potrebna pomoć države.
Sva deca su, bez obzira na to koliko puno ili malo njihovi roditelji zarađuju,
veoma ponosna.
Šta se dogodilo?
Škole koje su usvojile ovaj program
imale su poboljšanje ocena iz matematike i čitanja od 17,5 posto.
Sedamnaest i po posto.
Istraživanja pokazuju
da, kada deca redovno imaju hranljiv doručak,
šanse da završe školu se povećavaju za 20 posto.
Dvadeset posto.
Kada našoj deci damo zdravu hranu koja im je potrebna,
dajemo im mogućnost da napreduju
u učionici i izvan nje.
Možda meni ne verujete,
ali trebalo bi da popričate sa Donom Martin.
Volim Donu Martin.
Dona Martin je školski direktor ishrane u okrugu Berk
u Vejnsborou u Džordžiji.
Okrug Berk je jedan od najsiromašnijih okruga
u petoj najsiromašnijoj državi u Americi,
a skoro svi Donini đaci žive na granici siromaštva ili ispod nje.
Pre nekoliko godina
Dona je odlučila da preduhitri nove standarde koji su se očekivali
i da potpuno promeni svoje standarde o ishrani.
Popravila ih je i dodala voće, povrće i proizvode od celog zrna.
Posluživala je doručak u učionici za svu decu.
Takođe je uvela večeru.
Zašto?
Mnoga njena deca nisu imala večeru kod kuće.
Kako su deca reagovala?
Deca su obožavala hranu.
Obožavali su bolju ishranu
i obožavali su to što nisu bili gladni.
Međutim, Donina najveća pristalica se pojavila sa neočekivanog mesta.
Bio je to Erik Parker,
glavni trener ragbi tima „Medvedi“ iz okruga Berk.
Vidite, trener Parker je godinama trenirao osrednje timove.
„Medvedi“ su često završavali na sredini tabele,
što je bilo veliko razočarenje
u jednoj od država najzagriženijih za ragbi u Americi.
Međutim, te godine kada je Dona promenila jelovnik
„Medvedi“ ne samo da su osvojili svoju ligu,
već su osvojili i državno prvenstvo
pobedivši „Trojance“ iz okruga Pič
rezultatom 28 prema 14.
(Smeh)
Trener Parker
je pripisao osvajanje tog prvenstva Doni Martin.
Kada deci pružimo osnovnu zdravu ishranu,
napredovaće.
Ipak, ne zavisi to samo od ljudi
kao što su Šeril Barbara i Dona Martin.
Zavisi od svih nas.
Pružati deci osnovnu zdravu hranu je tek početak.
Ono što sam predstavio je zaista primer
za toliko mnogo neodložnih problema sa kojima se srećemo.
Ako se skoncentrišemo na jednostavan cilj da se pravilno hranimo,
mogli bismo videti svet koji je stabilniji i bezbedniji,
mogli bismo značajno poboljšati našu ekonomsku produktivnost,
mogli bismo transformisati našu zdravstvenu zaštitu
i mogli bismo mnogo postići
kako bi Zemlja mogla da pruži život za generacije koje dolaze.
Ishrana je mesto na kom naši zajednički napori
mogu imati najveći uticaj.
Stoga se moramo upitati - šta je pravo pitanje?
Šta bi se dogodilo
da jedemo hranu koja je hranljivija i proizvedena na samoodrživiji način?
Šta bismo time postigli?
Mislim da Šeril Barbara,
Dona Martin,
trener Parker i „Medvedi“ iz okruga Berk
znaju odgovor.
Hvala vam puno svima.
(Aplauz)