אני שף
ועוסק במדיניות אוכל,
אבל אני בא ממשפחה שכולם בה מורים.
אחותי היא מורה לחינוך מיוחד בשיקאגו.
אבי פרש לא מכבר לאחר שלימד כיתות ה' במשך 25 שנה
הדודים שלי היו פרופסורים.
כל בני הדודים שלי מורים.
כל אחד מבני משפחתי הוא מורה, מלבדי.
הם לימדו אותי שהדרך היחידה לקבל את התשובות הנכונות
היא לשאול את השאלות הנכונות.
אז מה הן השאלות הנכונות
כשזה נוגע לשיפור התוצאה החינוכית עבור הילדים שלנו?
כמובן שיש הרבה שאלות חשובות,
אבל אני חושב שהדבר הבא הוא מקום נכון להתחיל ממנו:
מהו לדעתנו הקשר
בין מוחו המתפתח של ילד
לבין גופו המתפתח?
מה אנו יכולים לצפות מילדינו ללמוד
אם התזונה שלהם מורכבת מסוכרים וריקה מחומרים מזינים?
מה הם כבר יכולים ללמוד
אם הם ממש רעבים?
ועם כל המשאבים שאנו משקיעים בבתי הספר
עלינו לעצור ולשאול את עצמנו:
האם אנו באמת מכינים את ילדינו להצלחה?
לפני מספר שנים,
שפטתי בתחרות בישול בשם "צ'ופד"(קצוץ).
ארבעה שפים מתחרים עם מצרכים מסתוריים
כדי לראות מי יכול לבשל את המנות הטובות ביותר.
מלבד הפרק הזה- שהיה מאוד מיוחד.
במקום ארבעה שפים נלהבים שמנסים לפרוץ אל אור הזרקורים -
משהו שאינני יודע הרבה עליו -
(צחוק הקהל)
השפיות האלו היו שפיות של בתי ספר;
אתם יודעים, הנשים שהייתם קוראים להן "נשות ארוחת הצהריים",
אבל לאלו אני מתעקש לקרוא "שפיות של בית ספר."
כעת, נשים אלו- אלוהים יברך אותן -
מבלות את יומן בבישולים לאלפי ילדים,
ארוחות בוקר וצהריים, בתקציב של 2.68 דולר בלבד לכל ארוחת צהריים,
כאשר רק דולר אחד באמת הולך לאוכל.
כעת, בפרק זה,
המרכיב המסתורי של המנה העיקרית היה קינואה.
כעת, אני יודע שעבר הרבה זמן
מאז שמישהו מכן אכל ארוחת צהריים בבית ספר,
ומאז התקדמנו מאוד בנושא התזונה,
אבל הקינואה עדיין אינה מרכיב הקיים ברוב הקפיטריות בבתי הספר.
(צחוק)
אז זה היה אתגר.
אבל המנה שאני בחיים לא אשכח בושלה על ידי אישה
בשם שריל ברברה.
שריל הייתה אחראית תזונה
בבית ספר קהילתי בקונטיקט.
היא בישלה את הפסטה הטעימה הזו.
זה היה מדהים.
זה היה פפארדלה עם נקניק איטלקי,
קייל, וגבינת פרמזן.
זה היה מעולה, ברמה של מסעדה, אלא--
היא פשוט זרקה את הקינואה שהייתה לא מבושלת,
לתוך המנה.
זו הייתה בחירה מוזרה,
וזה היה פריך להפליא.
(צחוק)
אז נכנסתי לתפקיד השופט הטלוויזיוני הקשוח שהייתי אמור לגלם,
ושאלתי אותה למה היא עשתה זאת.
שריל הגיבה, ובכן, ראשית, "אני לא יודעת מה זה קינואה"
(צחוק)
אבל אני כן יודעת שהיום יום שני,
ושבבית הספר שלי, בקהילה שלי
אני תמיד מבשלת פסטה".
תבינו, שריל הסבירה שלהרבה מהילדים שלה,
לא היו ארוחות בסופי השבוע.
אין ארוחות בשבתות.
ואין ארוחות גם בימי ראשון.
אז היא בישלה פסטה כי היא רצתה לוודא
שהיא תבשל משהו שהיא יודעת שהילדים יאכלו.
משהו שידבק להם לצלעות, היא אמרה.
משהו שימלא אותם.
כי כשיום שני הגיע,
יסורי הרעב שלהם היו כל כך עזים
שהם אפילו לא הצליחו להתחיל לחשוב על לימודים.
אוכל היה הדבר היחיד שהיה להם בראש.
הדבר היחיד.
ולצערי, הנתונים מספרים את אותו הסיפור.
אז בואו נבין את זה מנקודת מבט של ילד.
ואנחנו הולכים להתמקד על
הארוחה החשובה ביותר ביום, ארוחת הבוקר.
זוהי אליסון.
היא ילדה בת 12,
היא חדה כתער
והיא רוצה להיות פיזיקאית לכשתגדל.
אם אליסון תלך לבית ספר שמגיש ארוחת בוקר מזינה
לכל הילדים,
הנה מה שהולך לקרות.
הסיכויים שלה לקבל ארוחה מזינה,
עם פירות וחלב, שאינה עתירה בסוכר ומלח,
עולים באופן דרמטי.
אליסון תהיה בסיכון נמוך יותר להשמנה מאשר הילד הממוצע.
היא תבקר בתדירות נמוכה יותר את האחות.
היא תסבול פחות מחרדה ודיכאון.
התנהגותה תהיה טובה יותר.
יהיה לה אחוז נוכחות גבוה יותר והיא תגיע בזמן לעיתים תכופות יותר.
מדוע?
ובכן, בגלל שמחכה לה ארוחה טובה בבית הספר שלה.
ובכללי, הבריאות של אליסון טובה יותר
מזו של ילד ממוצע בבית הספר.
אז מה עם הילד הזה
שלא מחכה לו ארוחה מזינה?
ובכן, הכירו את טומי.
הוא גם בן 12, הוא ילד נפלא.
הוא רוצה להיות רופא.
כשהוא מגיע לגן,
הוא כבר מתפקד פחות בחשבון.
בכיתה ג'
יש לו ציונים נמוכים בחשבון ובקריאה.
כשהוא יגיע לגיל 11,
כנראה שטומי ייאלץ להישאר כיתה.
מחקרים מראים שלילדים שלא מקבלים תזונה מספקת,
במיוחד בארוחת הבוקר,
יש יכולות קוגניטיביות ירודות.
אז עד כמה נפוצה הבעיה הזו?
ובכן, לצערי, זו בעייה נרחבת.
אציג בפניכם שני מצבים
שנראה שהם משני צידי המתרס,
אבל למעשה אלו הם שני הצדדים של אותו המטבע.
מצד שני,
אחד משישה אמריקאים סובלים מאי-ביטחון תזונתי
כולל 16 מיליון ילדים -- כמעט 20% --
הם חסרי ביטחון תזונתי
בעיר הזו בלבד, בניו יורק,
474,000 ילדים מתחת לגיל 18 נאלצים לסבול מרעב בכל שנה.
זה מטורף.
מצד שני,
דיאטה ותזונה הן הגורם מספר אחד במניעה של מחלות ומוות
בארץ הזו ללא ספק.
ושליש מהילדים שעליהם דיברנו הלילה
נמצאים במסלול המהיר לסכרת שיחלו בה מתישהו בתקופת חייהם.
כעת, מה שקשה להבין אך נכון
הוא שבהרבה מקרים אלו הם אותם ילדים.
אז הם ממלאים עצמם בקלוריות ריקות ולא בריאות
שזמינות להם בקהילות שלהם ושמשפחותיהם יכולות להרשות לעצמם.
אבל אז, עד סוף החודש,
תלושי ההנחה למזון אוזלים או שמקצצים להם בשעות העבודה,
ואין להם את הכסף הנדרש כדי לכסות את העלות הבסיסית של האוכל.
אבל אנו אמורים לפתור את הבעיה הזו לא כן?
אנו יודעים מהן התשובות.
כחלק מעבודתי בבית הלבן, יזמנו תוכנית
עבור כל בתי הספר שהילדים בהם היו ממשפחות מעוטות הכנסה,
יכולנו להגיש ארוחת בוקר וצהריים לכל ילד בבית הספר הזה
בחינם.
התוכנית הזו הצליחה מאוד,
כי זה עזר לנו להתגבר על מכשול מאוד קשה
כשהיה מדובר באפשרות להשיג לילדים ארוחת בוקר מזינה.
ופה היתה בעייה של סטיגמה.
בתי ספר הגישו ארוחת בוקר לפני תחילת הלימודים,
וזה היה זמין רק לילדים העניים.
אז כך כולם ידעו מי עני ומי צריך עזרה ממשלתית.
כעת, לכל הילדים, לא משנה כמה ההורים שלהם מרוויחים,
יש הרבה גאווה.
אז מה קרה?
ובכן, בבתי הספר שיישמו את התוכנית הזו
נרשמה עלייה של 17.5 אחוז במתמתיקה וקריאה.
17.5 אחוז.
ומחקרים מראים, שכאשר ילדים מקבלים בקביעות ארוחת בוקר מזינה,
הסיכויים שלהם לסיים בית ספר גדלים ב20%.
20 אחוז.
כאשר אנו נותנים לילדינו את התזונה לה הם זקוקים,
אנו נותנים להם את הסיכוי להצליח,
גם בכיתה וגם מחוץ לה.
כעת, אתם לא חייבים לבטוח בזה,
אבל אתם צריכים לדבר עם דונה מרטין.
אני אוהב את דונה מרטין.
דונה מרטין היא מנהלת התזונה בבית ספר במחוז בורק
בוויינסבורו, ג'ורג'יה.
מחוז בורק הוא אחד המחוזות העניים ביותר
במדינה החמישית מבין המדינות העניות תבארה"ב,
וכ 100% מהתלמידים של דונה נמצאים בקו העוני או מתחתיו.
לפני כמה שנים,
דונה החליטה להתקדם עם הסטדנדרטים החדשים שהגיעו,
ולהעלות את הסטדנדרטים של התזונה.
היא שיפרה והוסיפה פירות וירקות ודגנים מלאים.
היא הגישה ארוחות בוקר בכיתות לכל הילדים שלה.
וייסדה תוכנית ארוחת ערב.
למה?
ובכן, להרבה מהילדים שלה לא חיכתה ארוחת ערב כשהיו מגיעים הביתה.
אז איך הם הגיבו?
ובכן הילדים אהבו את האוכל.
הם אהבו את התזונה הטובה יותר,
והם אהבו לא להיות רעבים.
אבל התמיכה הגדולה ביותר של דונה הגיעה ממקום לא צפוי.
השם שלו הוא אריק פרקר,
והוא היה מאמן הפוטבול הראשי של קבוצת הברז (הדובים) של מחוז בורק.
המאמן פרקר אימן קבוצות בינוניות במשך שנים.
הברז סיימו לעיתים באמצע.
אכזבה גדולה באחת מהמדינות אוהדות הפוטבו הגדולות ביותר.
בכל האיחוד.
אבל בשנה שדונה שינתה את התפריטים,
הברז לא רק ניצחו במחלקה שלהם.
הם המשיכו וזכו באליפות המדינה.
ניצחו את הפיץ' קאונטי טרויאנס
28-14
(צחוק)
והמאמן פרקר
נתן לדונה מרטין את הקרדיט לאליפות זו,
כשאנו מספקים לילדינו את התזונה הבסיסית,
הם עתידים לפרווח.
וזה לא רק תלוי בנשים כמו שריל וברברה
ודונה מרטין של העולם.
זה באחריותנו.
להאכיל את ילדינו בתזונה הבסיסית היא רק נקודת ההתחלה.
ומה שבעצם היצגתיהוא בעצם דגם
עבור כל כך הרבה נושאים דחופים שאנו נאלצים להתמודד איתם.
אם נתמקד במטרה הפשוטה של הזנה עצמית נכונה,
נוכל לראות עולם שהוא יציב ובטוח יותר:
נוכל לשפר באופן משמעותי את יעילות הכלכלה
נוכל לשנות את פני מערכת הבריאות.
ונוכל להגיע רחוק
ולהיות בטוחים שכדור הארץ יעניק לדורות הבאים.
אוכל הוא המקום שבו המאמצים המשותפים שלנו
יוכלו להביא לתוצאות הטובות ביותר.
אז עלינו לשאול את עצמנו מה היא השאלה הנכונה?
מה יקרה
אם נאכיל את עצמנו במזון מזין יותרובר קיימא?
מה תהיה ההשפעה?
שריל ברברה,
דונה מרטין,
המאמן פרקר ונבחרת הברז של מחוז ברק--
אני חושב שאני יודע את התשובה.
תודה רבה לכם .
(מחיאות כפיים)