זהו נהר.
זהו נחל.
זהו נהר.
זה קורה בכל רחבי הארץ.
יש עשרות אלפי קילומטרים
של נחלים שהתייבשו בארה"ב.
במפה הזו,
האזורים הצבעוניים מייצגים מאבקי-מים.
בעיות דומות מתעוררות גם במזרח.
הסיבות שונות בכל מדינה ומדינה,
אבל בעיקר רק בפרטים.
יש 6,000 ק"מ של נחלים יבשים
במונטנה לבדה.
פעם הם כלכלו אוכלוסיות דגים וחיי בר אחרים.
הם עורקיה של המערכת האקולוגית,
ולעתים קרובות מדובר בעורקים ריקים.
ברצוני לספר לכם את סיפורו
של נחל אחד בלבד מכל אלה
מפני שהוא מאפיין את התמונה הרחבה יותר.
זהו ערוץ הצבר.
הוא עובר באזור מאוכלס
מאיסט הלנה ועד אגם הלנה.
הוא מכלכל דגי בר,
כולל כמה סוגים
של דגי טרוטה.
כמעט מידי שנה
במשך מעל מאה שנים,
הוא נראה בקיץ כך.
איך הגענו למצב הזה?
זה התחיל אי-אז בסוף המאה ה-18
כשאנשים החלו להתיישב במקומות כמו מונטנה.
בקצרה, היו הרבה מים
ודי מעט אנשים.
אך ככל שהגיעו יותר אנשים שהזדקקו למים,
אלה שהגיעו ראשונים נעשו מודאגים מעט,
וב-1865 מונטנה חוקקה את חוק המים הראשון שלה.
שלמעשה קבע שכל מי שגר ליד נחל
יכול להשתמש בו.
ומה מוזר, הגיעו הרבה אנשים שרצו חלק בנחל,
והראשונים שהגיעו לשם
נעשו כה מודאגים, שהחלו להביא עורכי דין.
נערכו משפטים תקדימיים
ב-1870 וב-1872,
שהתייחסו שניהם לערוץ הצבר.
וב-1921,
בית הדין העליון של מונטנה
פסק בתביעה שהיה קשורה בערוץ הצבר
שלאנשים שהיו שם קודם
יש זכויות קודמות, או זכויות בכורה, על המים.
זכויות בכורה אלה על המים הן המפתח.
הבעיה היא שכיום, בכל המערב
זה נראה ככה.
כמה מהערוצים האלה
נדרשים לספק פי 50 או 100 מים
ממה שזורם בהם בפועל.
ובעלי זכויות הבכורה על המים,
אם אינם מנצלים את זכות המים שלהם,
הם מסתכנים בכך שיפסידו אותה,
על כל הערך הכלכלי שמתלווה אליה.
אז אין להם שום תמריץ לשמר.
כך שלא מדובר רק בכמות האנשים;
המערכת עצמה יוצרת העדר תמריץ לשימור
כי מי שלא ינצל את זכות המים שלו עלול להפסידה.
אז אחרי עשר שנות תביעות משפטיות
ו-140 שנות נסיון,
עדיין אנו במצב הזה.
זו מערכת מקולקלת.
קיים חוסר בתמריץ לשימור,
כי אם לא מנצלים את זכות המים,
עלולים להפסיד אותה.
ואני בטוח שכולכם יודעים שזה גרם למאבקים רבים
בין הקהילות החקלאיות והקהילות הסביבתניות.
וכעת אעביר הילוך.
מרביתכם ישמחו לשמוע
שהמשך ההרצאה יהיה בחינם.
וחלקכם יהיו מאושרים לשמוע שתהיה בירה.
[צחוק]
קורה בארץ דבר נוסף,
והוא שחברות מתחילות להיות מוטרדות
לגבי עקבות המים שלהן.
הן מוטרדות בנוגע להבטחת מקורות מים מספיקים,
הן מתחילות להיות ממש יעילות מבחינת השימוש במים,
והן מוטרדות מהשאלה איך אופן ניצולן את המים
ישפיע על תדמית המותג שלהן.
זו בעיה לאומית,
אבל אספר לכם סיפור נוסף ממונטנה,
והוא קשור לבירה.
ודאי לא ידעתם שנחוצים כ-2.3 ליטר מים
כדי לייצר כחצי ליטר בירה.
אם מחשבים את כל הביוב,
נחוצים מעל 47 ליטר מים לייצור כחצי ליטר בירה.
והמבשלות במונטנה
כבר עשו הרבה
כי להפחית את צריכת המים שלהן,
אך הן עדיין משתמשות במיליוני ליטרים של מים.
כי הרי בבירה יש מים.
אז מה ביכולתן לעשות
בנוגע לשאר עקבות המים שלהן
שעלולות להיות בעלות השפעה חמורה
על המערכת האקולוגית?
המערכות האקולוגיות האלה באמת חשובות
למבשלות של מונטנה וללקוחותיהן.
אחרי הכל, יש זיקה חזקה
בין מים לדיג.
ויש כאלה שאצלם יש זיקה חזקה
בין דיג לבירה.
[צחוק]
אז המבשלות במונטנה ולקוחותיהן מודאגים,
והם מחפשים דרך לטפל בבעיה.
אז איך ביכולתן לטפל בשאר עקבות המים שלהן?
זיכרו את ערוץ הצבר.
עד עתה,
הטיפול העיסקי במים
הוגבל למדידה וצמצום,
והצעתנו היא שהשלב הבא
יהיה שיקום.
זיכרו את ערוץ הצבר.
יש מערכת מקולקלת.
ואין דחף לשמר,
כי מי שלא ינצל את זכות המים שלו מסתכן באובדנה.
אז החלטנו לחבר בין שני העולמות האלה--
עולם החברות
על עקבות המים שלהן,
ועולם החקלאים
בעלי זכויות הבכורה על הערוצים האלה.
במדינות מסוימות,
מחזיקי זכויות הבכורה
יכולים להשאיר את המים בנחל
כשאלה מוגנים בחוק מפני שימוש ע"י אחרים
ולשמור על זכויות הבכורה שלהם.
אחרי הכל,
זו זכות המים שלהם,
ואם הם מעדיפים להשתמש בזכות המים שלהם
כדי לסייע לדגה להתפתח בנחל,
זכותם לנהוג כך.
אך אין להם תמריץ לעשות זאת.
אז עבדנו עם קרנות מים מקומיות,
ויצרנו תמריצים לנהוג כך.
אנו משלמים להם להשאיר את המים בנחל.
זה מה שקורה כאן.
האיש הזה קיבל החלטה
והוא סוגר כאן את הטיית המים,
ומשאיר את המים בנחל.
הוא לא מפסיד את זכות המים,
הוא רק בוחר להשתמש בזכות הזו,
או בחלק ממנה,
בנחל, במקום באדמה.
כי בתור בעל זכות הבכורה על המים,
בכוחו להגן על המים מפני שימושם של אחרים.
בסדר?
הוא מקבל תשלום כדי להשאיר את המים בנחל.
הבחור הזה מודד את המים
שהוא משאיר בנחל.
אחר אנו לוקחים את המים שנמדדו,
מחלקים אותם ליחידות של אלפיות הגלון.
כל יחידה מקבלת מס' סדרתי ואישור,
ואז המבשלות וגופים אחרים
רוכשים את האישורים האלה
כדרך להחזיר את המים
למערכות אקולוגיות פגועות אלה.
המבשלות משלמות
כדי לשקם את המים בנחל.
זה מספק דרך פשוטה, זולה
וברת-מדידה
להחזיר מים למערכות האקולוגיות הפגועות האלה,
ובד-בבד מספק לחקלאים ברירה כלכלית,
ונותן לעסקים המודאגים לגבי עקבות המים שלהן
דרך קלה לטפל בכך.
אחרי 140 שנות מאבקים
ו-100 שנים של נחלים יבשים,
מצב שהחוק והרשויות
לא הצליחו לפתור,
אנחנו פיתחנו פתרון מבוסס-שוק
ומבוסס על נכונות הקונה והמוכר--
פתרון שאיננו מחייב חקיקה.
מדובר בלתת
לאנשים שמוטרדים בנוגע לעקבות המים שלהם
הזדמנות אמיתית
להביא מים לאן שהם נחוצים בצורה קריטית,
למערכות האקולוגיות המנוונות האלה,
ובו-בזמן
לספק לחקלאים
ברירה משמעותית מבחינה אקולוגית
לגבי דרכי ניצול המים שלהם.
עיסקאות אלה יוצרות בני-ברית ולא אויבים.
הם מחברות בין אנשים במקום לפלג ביניהם.
והן מספקות תמיכה כלכלית נחוצה לקהילות כפריות.
והכי חשוב - זה עובד.
החזרנו מעל 15 מיליארד ליטר מים
למערכות אקולוגיות מנוונות.
קישרנו בין בעלי זכות בכורה על מים
למבשלות במונטנה,
ולמלונות וחברות-תה באורגון
וחברות היי-טק שמשתמשות בהרבה מים
בדרום-מערב הארץ. וכשאנו יוצרים קשרים אלה,
אנו יכולים, ואף עושים זאת,
להפוך את זה - לזה.
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]