Stăteam de vorbă cu fetele mele,
şi Joy spune,
"Fir-ar să fie, ce mi-aş dori să mă mai lase in pace.
Tata mă sună tot timpul."
"Norocul tău că te sună", a spus Jasmine.
"Eu nu mai ştiu nimic de tatăl meu de ani buni."
Atunci am ştiut că fetele simţeau nevoia
să relaţioneze cu taţii lor.
La Camp Diva, organizaţia non-profit de care mă ocup,
purtăm conversaţii de felul acesta tot timpul
pentru a ajuta fetele de origine africană
să se pregătească pentru a deveni femei.
Aceste fete aveau nevoie
de o cale de a-și invita taţii în viaţa lor
conform condiţiilor impuse de ele.
Aşa că am întrebat fetele,
"Cum putem ajuta alte fete
să dezvolte relaţii sănătoase cu taţii lor?"
"Să organizăm o seară de dans," a strigat una dintre fete,
şi restul fetelor s-au grăbit să o susţină.
Au început să-şi imagineze ornamentele,
invitaţiile, rochiile pe care le vor purta,
şi ce le era sau nu permis taţilor să poarte.
Totul a fost pus la punct cât ai clipi,
dar chiar dacă aş fi putut încetini ritmul acestor fete,
n-aş fi făcut-o,
pentru că am învăţat un lucru
din experienţa de peste o decadă cu aceste fete,
ele deja cunosc ce nevoi au.
Înţelepciunea se găseşte chiar în interiorul lor.
Atâta timp cât au susţinere,
mentori şi resurse,
ele pot construi ceea ce au nevoie,
nu numai pentru a supravieţui, ci pentru a prospera.
Aşa că am avut o petrecere,
iar fetele şi taţii lor au venit în număr mare.
Erau toţi îmbrăcaţi la patru ace.
S-au comportat foarte drăguţ.
(Râsete)
S-au comportat copilăreşte.
Fiecare s-a bucurat de compania celuilalt.
A fost un succes uriaş.
Iar fetele au hotărât să-l transforme într-un eveniment anual.
Timpul a trecut,
şi a venit iarăşi momentul să planificăm petrecerea,
o fată numită Brianna a luat cuvântul,
şi a spus,
"Tatăl meu nu poate veni la această petrecere,
şi asta mă întristează."
"De ce nu?" au întrebat fetele.
"Pentru că e în închisoare," a recunoscut ea cu îndrăzneală.
"Nu poate să iasă pentru o zi?" a întrebat una dintre fete. (Râsete)
"Şi să vină în cătuşe?
Ar fi mai rău decât să nu-l am aici deloc."
În acest moment, am văzut o posibilitate
ca fetele să facă faţă şi acestei situaţii
şi să devină proprii lor eroi.
Aşa că am întrebat: "Ce credeţi că ar trebui să facem în această situaţie?
Vrem ca fiecare fată să se bucure de această petrecere, da?"
Fetele s-au gândit puţin,
şi o fată a sugerat,
"De ce să nu facem petrecerea chiar în închisoare?"
Majoritatea fetelor s-au îndoit că ar fi posibil,
şi au replicat: "Ai înnebunit?
Cine o să permită câtorva fetiţe
îmbrăcate elegant" - (Râsete)
"să intre într-o închisoare şi să danseze cu taţii lor îmbrăcaţi ca în desenele animate?"
Pentru că aşa îi vedeau ele.
Am răspuns: " Fetelor, totuşi,
niciodată nu ştii până nu întrebi."
Aşa că am scris o scrisoare către Şeriful din Richmond City,
semnată de fiecare fată.
Trebuie să admit, e un şerif deosebit.
M-a contactat imediat şi a spus,
oricând se iveşte o posibilitate să aducă familiile înăuntru,
uşile sale sunt mereu deschise.
Pentru că un lucru ştia sigur,
că atunci când taţii relaţionează cu copiii lor,
e mai puţin probabil să se întoarcă în închisoare.
Deci,
16 deţinuti şi 18 fete au fost invitaţi.
Fetele s-au îmbrăcat în cele mai bune ţinute de duminică,
iar taţii lor și-au schimbat hainele de închisoare
cu cămăşi şi cravate.
S-au îmbrăţişat.
Au mâncat împreună preparate din pui şi peşte, pregătite ca pentru un eveniment deosebit.
Au râs împreună.
A fost foarte frumos.
Taţii şi fiicele chiar s-au bucurat
de posibilitatea de a comunica în mod fizic,
ceea ce mulţi dintre ei nici măcar nu au avut
de mult timp.
Taţii erau într-un mediu care le permitea
să-şi încurajeze fiicele să joace un rol,
şi să le întindă mâna să le invite la dans într-un mod elegant.
Chiar şi gardienii au plâns.
Dar după petrecere,
am realizat cu toţii că tata tot în închisoare va rămane.
Aşa că trebuia să creăm ceva
ce ei ar putea păstra.
Astfel am adus cu noi camere mici de filmat,
şi i-am rugat să privească la cameră
şi să schimbe câteva cuvinte între ei--
mesaje, gânduri.
Acesta urma să devină punctul de legătură
ca atunci când începeau să-şi ducă dorul unul altuia
şi se simţeau departe,
se puteau reconecta prin intermediul acestei imagini.
Nu voi uita niciodată cum o fată s-a uitat în ochii tatălui ei
cu camera de filmat şi a zis,
"Tăticule, când mă priveşti, ce vezi?"
Pentru că taţii noştri sunt oglinzile noastre
la care reflectăm
când decidem ce tip de bărbat merităm,
şi cum ne privesc ei pentru tot restul vieţii.
Cunosc acest lucru foarte bine,
pentru că eu am fost una dintre fetele norocoase.
L-am avut
pe tatăl meu mereu prezent în viaţa mea.
Chiar şi astăzi este aici.
(Aplauze)
Şi de aceea este un lucru deosebit
să am certitudinea că aceste fete
păstrează legătura cu taţii lor,
mai ales cei care sunt despărţiţi
de sârmă ghimpată şi uşi metalice.
Am creat o modalitate
prin care fete care au întrebări grele pe inimă
să le poată adresa taţilor
şi să dăruiască taţilor libertatea de a răspunde.
Pentru că știm că taţii
păstrează acest gând :
Ce fel de femeie mă pregătesc eu să trimit în lume?
Pentru că un tată este închis
nu înseamnă că trebuie să fie alungat
şi din viaţa fiicei sale.
(Aplauze)