Istuin tyttöjeni kanssa,
ja Joy sanoi:
"Hitsi kun iskä ei jätä minua rauhaan.
Se soittelee minulle koko ajan."
"Ole onnellinen, että hän soittelee ylipäätään", sanoi Jasmine.
"En ole kuullut isästäni vuosiin."
Sillä hetkellä tajusin, että tyttöjen tarvitsee
löytää yhteys isiinsä.
Camp Divassa, voittoa tavoittelemattomassa järjestössäni,
meillä on tällaisia keskusteluja yhtä mittaa
keinona auttaa afrikkalaista alkuperää olevia tyttöjä
valmistautumisessa naiseuteen.
Nämä tytöt tarvitsivat
keinon kutsua omat isänsä takaisin elämiinsä
omilla ehdoillaan.
Joten kysyin tytöiltä:
"Miten voimme auttaa muita tyttöjä
kehittämään terveen suhteen omiin isiinsä?"
"Tanssimalla", huusi yksi tytöistä,
ja kaikki tytöt olivat pian samaa mieltä.
He alkoivat unelmoida koristeista,
kutsuista, puvuista, joita he pitäisivät yllään,
ja miten heidän isänsä saisivat ja eivät saisi pukeutua.
Kaikki tapahtui silmänräpäyksessä,
mutta vaikka olisin voinut hillitä tyttöjä,
en olisi tehnyt niin,
koska olen oppinut
yli vuosikymmenen työskentelystä tyttöjen kanssa,
että he tietävät mitä he tarvitsevat.
Viisaus asuu heissä.
Kunhan heillä on puitteet,
tukea ja tarvikkeita,
he voivat rakentaa mitä he tarvitsevat,
eivät selvitäkseen vaan menestyäkseen.
Joten pidimme tanssiaiset,
ja tytöt ja heidän isänsä tulivat sankoin joukoin paikalle.
He olivat pukeutuneet loisteliaasti.
Ja he käyttäytyivät hyvin.
(Naurua)
He hulluttelivat.
He todella nauttivat toistensa seurasta.
Se oli iso menestys.
Ja tytöt päättivät tehdä siitä jokavuotisen tapahtuman.
Kun vuodenajat vaihtuivat
ja tuli aika suunnitella uudet tanssiaiset,
yksi tyttö nimeltä Brianna,
hän sanoi:
"Minun isäni ei pääse tansseihin,
ja tämä koko juttu masentaa minua."
"Miksei?" tytöt kysyivät.
"Koska hän on vankilassa", hän myönsi urheasti.
"Eikö hän voi päästä ulos yhdeksi päiväksi?" yksi tytöistä kysyi. (Naurua)
"Ja tulla raudoissa?
Se olisi pahempaa kuin että hän ei tulisi ollenkaan."
Yhtäkkiä näin, että tytöt voisivat
ylittää itsensä ja
tehdä jotain sankarillista.
Joten kysyin: "Mitä meidän pitäisi mielestänne tehdä asialle?
Mehän haluamme jokaisen tytön pääsevän tanssimaan, eikö?"
Joten tytöt ajattelivat asiaa hetken,
ja yksi tyttö ehdotti:
"Emmekö me voisi pitää tanssiaisia vankilassa?"
Useimmat tytöt olivat epäilevällä kannalla ja sanoivat:
"Oletko hullu?
Kuka päästäisi joukon pikkutyttöjä
hienosti pukeutuneina ---" (Naurua)
" --- vankilaan ja antaisi heidän tanssia Paavo Pesusieni -asuisten isiensä kanssa?"
Niin he niitä kutsuivat.
Sanoin: "Tytöt, noh noh,
koskaan ei voi tietää ennen kuin kysyy."
Joten Richmondin kaupungin seriffille kirjoitettiin kirje,
jokaisen tytön allekirjoittamana,
ja minun on pakko sanoa: hän on erittäin erikoinen seriffi.
Hän otti minuun heti yhteyttä ja sanoi,
että milloin ikinä on mahdollisuus tuoda sisään perheitä,
hänen ovensa ovat aina auki.
Koska hän tiesi,
että isät, jotka ovat yhteydessä lapsiinsa,
ovat vähemmän alttiita palaamaan.
Niinpä
16 vankia ja 18 tyttöä kutsuttiin.
Tytöt pukeutuneina parhaisiiin vaatteisiinsa,
ja isät vaihtoivat keltasiniset haalarinsa
paitoihin ja solmioihin.
He halasivat.
He söivät täyden kana- ja kalaillallisen.
He nauroivat yhdessä.
Se oli kaunista.
Isät ja tyttäret kokivat jopa
mahdollisuuden fyysiseen yhteyteen,
jotain, mitä useimmilla heistä ei ollut
pitkään aikaan.
Isät olivat tilassa, jossa heillä oli mahdollisuus
saada tyttärensä leikkiin,
ja auttaa heidät tuoleistaan ja tarjota kätensä tanssiin.
Jopa vartijat itkivät.
Mutta tanssin jälkeen
me kaikki ymmärsimme, että isän pitäisi jäädä vankilaan.
Joten meidän piti luoda jotain,
minkä he voisivat ottaa mukaansa.
Joten toimme Flip-kameroita,
ja laitoimme heidät katsomaan Flip-kameroihin
ja haastattelemaan toisiaan --
heidän viestinsä, ajatuksensa.
Tätä tultaisiin käyttämään siten,
että alkaessaan ikävöidä toisiaan
ja kadottaessaan yhteyden,
he voisivat palata yhteen näiden kuvien avulla.
En ikinä unohda sitä kuinka yksi tyttö katsoi isäänsä silmiin
kameran kanssa ja kysyi:
"Isä, kun katsot minua, mitä näet?"
Koska isämme ovat meidän peilejämme,
jotka peilaavat takaisin,
kun päätämme millaisen miehen ansaitsemme,
ja miten he näkevät meidät meidän loppuelämämme ajan.
Tiedän sen oikein hyvin,
koska olin yksi onnekkaista tytöistä.
Minun isäni
on ollut elämässäni aina.
Hän on jopa täällä tänään.
(Aplodeja)
Ja siksi se on minulle niin tärkeää
olla varma siitä, että näillä tytöillä
on yhteys isiinsä,
erityisesti niillä, jotka ovat erossa
piikkilangan ja metalliovien takia.
Olemme juuri kehittäneet tavan
tytöille, joilla on vaikeita kysymyksiä sydämillään,
kysyä isiltään niitä kysymyksiä
ja antaneet isille mahdollisuuden vastata.
Koska tiedämme, että isät
jopa lähtevät mielessään tämä yksi kysymys:
Minkälaista naista minä valmistelen tähän maailmaan?
Vaikka isä on kiven sisällä
se ei tarkoita sitä, että hänet pitäisi pitää ulkona
tyttärensä elämästä.
(Aplodeja)