כשספר הילדים הראשון שלי פורסם
ב 2001,
חזרתי לבית הספר היסודי שלי
כדי לדבר עם התלמידים על להיות סופר
ומאייר,
וכשהכנתי את מקרן השקופיות שלי
בקפיטריה,
הבטתי ברחבי החדר,
ושם היא היתה:
גברת ארוחת הצהריים שלי .
היא עדיין היתה שם בבית הספר
והיא הכינה בקדחתנות ארוחות צהריים לאותו יום.
אז ניגשתי אליה להגיד שלום,
ואמרתי, "היי, ג'ני! מה שלומך?"
והיא הביטה בי, ויכולתי לראות
שהיא זיהתה אותי,
אבל היא לא ממש יכלה למקם אותי, והיא הביטה בי ואמרה,
"סטפן קרוסוצקה?"
והייתי המום שהיא ידעה שאני קרוסוצקה,
אבל סטפן הוא דודי שמבוגר ממני ב 20 שנה,
והיא היתה גברת ארוחת הצהריים כשהוא היה ילד.
והיא התחילה לספר לי על הנכדים שלה,
וזה המם אותי.
לגברת ארוחת הצהריים שלי היו נכדים,
ולכן ילדים,
ולכן היא עזבה את בית הספר בסוף היום?
חשבתי שהיא גרה בקפיטריה
עם כפות ההגשה.
מעולם לא חשבתי על כל זה לפני כן.
ובכן, ההתקלות המקרית הזו נתנה לי השראה,
ויצרתי את סדרת הנובל הגרפי גברת ארוחת הצהריים,
סדרה של קומיקס על גברת ארוחת צהריים
שמשתמשת בנונצ'אקות מקלות הדגים שלה
להלחם במחליפים הרובוטיים המרושעים,
באוטובוס בית ספר מפלצתי, ומוטנטים ספורטאים מתמתיקאים,
ובסוף כל ספר,
הם תופסות את הרשע עם רשת השיער שלהן,
והן מצהירות, "הצדק מוגש!"
(צחוק) (מחיאות כפיים)
וזה היה מדהים, מפני שהסדרה
התקבלה כל כך טוב לחיי הקריאה של ילדים,
והם שלחו לי מכתבים מדהימים
וגלויות וציורים.
והייתי שם לב כשהייתי מבקר בבתי ספר,
שצוות ארוחת הצהריים היה מעורב בתוכנית
בדרך מאוד משמעותית.
ומחוף לחוף,
כל גברות ארוחת הצהריים אמרו לי את אותו הדבר:
"תודה לך שיצרת גיבורי על בדמותנו."
מפני שלא התייחסו לגברת ארוחת הצהריים
מאוד נחמד בתרבות במשך הזמן.
אבל זה היה הכי משמעותי לג'ני.
כשהספרים התפרסמו לראשונה,
הזמנתי אותה למסיבת השקת הספר,
ולפני כולם שם,
כל מי שהיא האכילה במשך השנים,
נתתי לה יצירת אומנות וכמה ספרים.
ושנתיים לאחר שתמונה זו צולמה,
היא נפטרה,
והשתתפתי באזכרה שלה,
ושום דבר לא היה יכול להכין אותי למה שראיתי שם,
מפני שליד הארון שלה היה הציור הזה,
ובעלה אמר לי שזה היה כל כך חשוב לה
שהכרתי בעבודה הקשה שלה,
חיזקתי את מה שהיא עשתה.
וזה נתן לי השראה ליצור יום
בו נשחזר את ההרגשה
בקפיטריות ברחבי המדינה:
יום גיבור ארוחת הצהריים בבית הספר, יום בו ילדים
יכולים לעשות פרוייקטים יצירתיים עבור צוות ארוחת הצהריים שלהם.
וחברתי לאיגוד התזונה הבית ספרי,
וידעתם שמעט יותר מ 30 מליון ילדים
משתתפים בתוכניות ארוחת צהריים על יום.
זה שווה למעט יותר מחמש מיליארד ארוחות צהריים
שמיוצרות כל שנת לימודים.
והסיפורים של גבורה עוברים הרבה מעבר
לרק ילדים שמקבלים כמה נגיסי עוף נוספים
על מגש האוכל שלהם.
יש את מיס ברנדה בקליפורניה,
ששמה עין על כל תלמיד שנכנס לתור שלה
ואז מדווחת חזרה ליועץ
אם משהו לא תקין.
יש את גברות ארוחת הצהרים של קנטאקי
שהבינו ש 67 אחוז מהתלמידים שלהן
מסתמכים על הארוחה שלהן כל יום,
והם לא אכלו כמעט כל הקייץ,
אז הן הפכו אוטובוס בית ספר
כדי ליצור יחידת האכלה ניידת,
והן נוסעות ברחבי השכונות
ומאכילות 500 ילדים ביום בקיץ.
וילדים עשו פרוייקטים ממש מדהימים.
ידעתי שהם יעשו.
ילדים עשו כרטיסי המבורגר
שהיו עשויים מקרטון ביצוע.
הם לקחו תמונות של הראש של גברת ארוחת הצהריים שלהם
והדביקו אותו על הקריקטורה של גברת ארוחת הצהריים שלי
והדביקו את זה לקרטון חלב
והציגו אותם עם פרחים.
והם עשו קומיקס משלהם,
בכיכובה של גברת ארוחת הצהריים המאויירת
יחד עם גברות ארוחת הצהריים שלהם.
והם עשוו פיצות תודה,
בהן כל ילד חתם בתוספת שונה
על פיצת קרטון הביצוע.
בשבילי, התרגשתי כל כך מהתגובה
שהגיעה מגברות ארוחת הצהריים,
מפני שאישה אחת אמרה לי, היא אמרה,
"לפני היום הזה, הרגשתי כאילו אני
בסוף הכוכב בבית הספר הזה.
לא חשבתי שמישהו הבחין בנו פה."
אישה אחרת אמרה לי,
"אתה יודע, מה שקיבלתי מזה
זה שאני יודעת שמה שאני עושה זה חשוב."
וכמובן שמה שהיא עושה זה חשוב.
מה שכולן עושות זה חשוב.
הן מאכילות את הילדים שלנו כל יום,
ולפני שילד יכול ללמוד,
הבטן שלו צריכה להיות מלאה,
והנשים והגברים האלה
עובדים קשה על הקוים הקדמיים ליצור
חברה מלומדת.
אז אני מקווה
שלא תחכו ליום גיבור ארוחת הצהריים
כדי להגיד תודה לצוות ארוחת הצהריים שלכם,
ואני מקווה שתזכרו
כמה כוח יש לתודה.
תודה יכולה לשנות חיים.
היא משנה את החיים של האדם שמקבל אותה,
והיא משנה את החיים של האדם
שמביע אותה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)