לפני עשרים וחמש שנה, מדענים ב CERN יצרו את האינטרנט.
מאז, האינטרנט שינה את הדרך בה אנחנו מתקשרים,
הדרך בה אנחנו עושים עסקים, ואפילו את הדרך בה אנחנו חיים.
בדרכים רבות,
הרעיון שהוליד את גוגל, פייסבוק, טוויטר, וכל כך הרבה אחרים,
עכשיו באמת שינה את חיינו,
וזה הביא לנו הרבה תועלות אמיתיות כמו חברה יותר מחוברת.
עם זאת, יש גם כמה צדדים שליליים לזה.
היום, לאדם הממוצע ישנה כמות מדהימה
של מידע אישי ברשת,
ואנחנו מוסיפים למידע האינטרנטי הזה כל פעם שאנחנו כותבים בפייסבוק,
כל פעם שאנחנו מחפשים בגוגל,
וכל פעם שאנחנו שולחים אימייל.
עכשיו, רבים מאיתנו כנראה חושבים,
ובכן, אימייל אחד, אין שום דבר שם, נכון?
אבל אם תחשבו על אימיילים של שנה שלמה,
או אולי אפילו חיים שלמים של אימייליים,
יחד, זה מספר הרבה.
זה מספר איפה הייתם, את מי פגשתם,
ובדרכים רבות, אפילו על מה אתם חושבים.
והחלק היותר מפחיד בנוגע לזה הוא שהמידע שלנו נשאר עכשיו לתמיד,
אז המידע שלכם יכול ובאמת יחיה אחריכם.
מה שקרה זה שבאופן כללי איבדנו שליטה על המידע שלנו
וגם על הפרטיות שלנו.
אז השנה, כשהרשת הגיעה לגיל 25,
זה מאוד חשוב עבורנו לקחת רגע
ולחשוב על ההשלכות של זה.
אנחנו צריכים באמת לחשוב.
איבדנו את הפרטיות, כן,
אבל למעשה מה שגם איבדנו זה הרעיון של הפרטיות עצמה.
אם אתם חושבים על זה,
רובנו פה היום כנראה זוכרים איך החיים היו לפני האינטרנט,
אבל היום, יש דור חדש
שלומד מגיל צעיר מאוד לחלוק הכל ברשת,
וזה דור שלא יזכור כשמידע היה פרטי.
אז אם נמשיך בדרך זו, בעוד 20 שנה,
למילה פרטיות תהיה משמעות שונה לגמרי
ממה שהיא אומרת לכם ולי.
אז, הגיע הזמן בשבילנו לקחת רגע ולחשוב,
האם יש משהו שאנחנו יכולים לעשות בנוגע לזה?
ואני מאמין שכן.
בואו נביט באחד מסוגי התקשורת הכי נפוצים
בעולם היום: אימייל.
לפני ההמצאה של האימייל, תקשרנו באופן כללי בשימוש במכתבים,
והתהליך היה די פשוט.
הייתם מתחילים ראשית בכתיבת המסר שלכם על פיסת נייר,
אז הייתם שמים אותו במעטפה חתומה,
ומשם, הייתם שולחים אותה
אחקי שהייתם שמים בול ומוספים את הכתובת.
למרבה הצער, היום,
כשאנחנו למעשה שולחים אימייל, אנחנו לא שולחים מכתב.
מה שאתם שולחים בדרכים רבות, זה למעשה גלויות,
וזה גלויות במובן שכל מי שרואה אותו
מהרגע שהוא עוזב את המחשב שלכם עד שהוא מגיע לנמען
יכול לקרוא את כל התוכן.
אז, הפיתרון לזה היה ידוע כבר הרבה זמן,
ויש הרבה נסיונות ליישם אותו.
הפיתרון הכי בסיסי הוא להשתמש בהצפנה,
והרעיון הוא די פשוט.
ראשית, אתם מצפינים את החיבור
בין המחשב ושרת הדואר.
אז, אתם גם מצפינים את המידע כשהוא יושב על השרת עצמו.
אבל יש בעיה עם זה,
והיא, ששרתי האימייל מחזיקים גם את מפתחות ההצפנה,
אז עכשיו יש לכם מנעול באמת גדול עם מפתח שמונח ממש לידו.
אבל לא רק זה, כל ממשלה יכולה חוקית לבקש
ולקבל את המפתח למידע שלכם,
וזה בלי שאפילו תהיו מודעים לכך.
אז הדרך בה אנחנו מתקנים את הבעיה היא למעשה יחסית קלה, בעיקרון:
אתם נותנים לכולם מפתחות משלהם,
ואז אתם דואגים שלשרת למעשה אין את המפתחות.
זה נראה כמו הגיון פשוט, נכון?
אז השאלה שעולה היא, למה זה עדיין לא נעשה?
ובכן, אם אנחנו באמת חושבים על זה,
אנחנו רואים שהמודל העסקי של האינטרנט היום
לא באמת מתאים לפרטיות.
רק תביטו בכמה מהשמות הגדולים ברשת,
ותראו שפרסום משחק תפקיד גדול.
למעשה, השנה בלבד, פרסום גלגל 137 מיליארד דולר,
וכדי למטב את המודעות שמראים לנו,
חברות צריכות לדעת הכל עלינו.
הן צריכות לדעת איפה אנחנו גרים,
בני כמה אנחנו, מה אנחנו אוהבים, מה אנחנו לא אוהבים,
וכל מידע אחר שהם יכולים לשים עליו את ידיהן.
ואם אתם חושבים על זה,
הדרך הטובה ביותר לקבל את המידע הזה היא באמת לפלוש לפרטיות שלנו.
אז החברות האלו לא עומדות לתת לנו את הפרטיות שלנו.
אם אתם רוצים פרטיות ברשת,
מה שאנחנו צריכים לעשות זה שאנחנו צריכים לצאת ולעשות את זה בעצמנו.
במשך שנים רבות, כשזה הגיע לאימייל,
הפתרון היחיד היה משהו שידוע כ PGP,
שהיה די מורכב ונגיש רק לאנשים הטכנולוגיים.
הנה דיאגרמה שמראה בעיקרון
את התהליך של הצפנת ופתירת הודעות.
אז מיותר להגיד, זה לא הפיתרון לכולם,
וזה למעשה חלק מהבעיה,
מפני שאם אתם חושבים על תקשורת,
בהגדרה, היא כוללת מישהו לתקשר איתו.
אז בעוד PGP עושה עבודה מעולה במה שהיא מתוכננת לעשות,
לאנשים שם בחוץ שלא יכולים להבין איך משתמשים בה,
האופציה לתקשר בפרטיות פשוט לא קיימת.
וזו הבעיה שאנחנו צריכים לפתור.
אז אם אנחנו רוצים שתהיה לנו פרטיות ברשת,
הדרך היחידה בה נוכל להצליח היא אם נכניס את כל העולם,
וזה אפשרי רק אם נוריד את מחסום הכניסה.
אני חושב שזה למעשה האתגר העיקרי שמונח בפני תעשיית הטכנולוגיה.
מה שאנחנו באמת צריכים לעשות זה לעבוד ולעשות את הפרטיות יותר נגישה.
אז בקייץ האחרון, כשהסיפור של אדוארד סנואדן פרץ,
מספר קולגות ואני החלטנו לראות אם נוכל לגרום לזה לקרות.
באותו זמן, עבדנו בארגון הארופאי למחקר גרעיני
במאיץ החלקיקים הגדול בעולם, שמרסק פרוטונים, דרך אגב.
כולנו היינו מדענים, אז השתמשנו ביצירתיות המדעית שלנו
והגענו לשם מאוד יצירתי לפרוייקט שלנו:
פרוטונמייל.(צחוק)
הרבה סטרטאפים היום למעשה מתחילים במוסך של אנשים
או במרתפים של אנשים.
אנחנו היינו מעט שונים.
התחלנו בקפיטריה של CERN,
שהיא מעולה למעשה, מפני שתראו,
יש לכם את כל האוכל והמים שתוכלו לרצות אי פעם.
אבל אפילו יותר טוב מזה זה שכל יום
בין 12 ל 2 בצהריים, בחינם,
הקפיטריה של CERN מגיעה עם אלפי מדענים ומהנדסים,
והחברה האלה בעיקרון יודעים את התשובה להכל.
אז זו היתה הסביבה הזו בה התחלנו לעבוד.
מה שאנחנו למעשה רוצים לעשות זה שאנחנו רוצים לקחת את המייל שלכם
ולהפוך אותו למשהו שנראה כך,
אבל יותר חשוב, אחננו רוצים לעשות את זה בדרך
שלא תוכלו אפילו לדעת שזה קרה.
אז כדי לעשות את זה, היינו צריכים למעשה שילוב של טכנולוגיה
וגם עיצוב.
אז איך נטפל בדבר כזה?
ובכן, זה כנראה רעיון טוב לא לשים את המפתחות על השרת.
אז מה שאנחנו עושים זה לייצר מפתחות הצפנה על המחשב שלכם,
ואנחנו לא מייצרים מפתח בודד, אלא למעשה זוג מפתחות,
אז יש מפתח RSA פרטי ומפתח RSA צבורי,
והמפתחות האלה מחוברים מתמטית.
אז בואו נביט ונראה איך הם עובדים
כשמספר אנשים מתקשרים.
אז פה יש לנו את בוב ואליס, שרוצים לתקשר בפרטיות.
אז האתגר העיקרי הוא לקחת את המסר של בוב
ולהעביר אותו לאליס בדרך בה השרת לא יוכל לקרוא את המסר.
אז מה שאנחנו צריכים לעשות זה להצפין אותו
לפני שהוא אפילו עוזב את המחשב של בוב,
ואחד הטריקים הוא, אנחנו מצפינים אותו בשימוש במפתח הציבורי של אליס.
עכשיו המידע המוצפן הזה נשלח דרך השרת לאליס,
ובגלל שהמסר הוצפן בשימוש במפתח הציבורי של אליס,
המפתח היחיד שיכול לפענח אותו הוא המפתח הפרטי של אליס,
ומסתבר שאליס היא האדם היחיד שיש לו את המפתח הזה.
אז עכשיו השגנו את המטרה שלנו,
שהיא להעביר את המסר מבוב לאליס
בלי שהשרת יהיה מסוגל לקרוא מה קורה.
למעשה, מה שהראתי לכם פה זו תמונה מופשטת מאוד.
המציאות היא הרבה יותר מורכבת
והיא דורשת הרבה תוכנה שנראית מעט כמו זה.
וזה למעשה האתגר העיצובי העיקרי:
איך אנחנו לוקחים את כל המורכבות הזו, כל התוכנה,
ומיישמים אותה בדרך שהמשתמש לא יכול לראות.
אני חושב שעם פרוטונמייל, הגענו מאוד קרוב לעשות את זה.
אז בואו נראה איך זה עובד למעשה.
פה, יש לנו את בוב ואליס שוב,
שרוצים לתקשר בחשאיות.
הם פשוט יוצרים חשבונות בפרוטונמייל,
שזה די פשוט ולוקח כמה דקות,
וכל יצור המפתחות וההצפנה
מתרחשים אוטומטית ברקע
כשבוב יוצר את החשבון שלו.
ברגע שהחשבון נוצר, הוא פשוט לוחץ "חיבור,"
ועכשיו הוא יכול לכתוב את המייל שלו כמו שהוא עושה היום.
אז הוא ממלא את המידע,
ואחרי זה, כל מה שהוא צריך לעשות זה ללחוץ על "שליחה,"
וממש כך, בלי להבין קריפטוגרפיה,
ובלי לעשות משהו שונה מאיך שהוא כותב אימייל היום.
בוב כרגע שלח מייל מוצפן.
מה שיש לנו פה זה למעשה רק השלב הראשון,
אבל זה מראה שעם שיפור הטכנולוגיה,
פרטיות לא חייבת להיות מסובכת, היא לא צריכה להיות מפריעה.
אם אנחנו משנים את המטרה של למקסם הכנסות ממודעות להגנה על מידע,
אנחנו יכולים למעשה לעשות את זה לנגיש.
עכשיו, אני יודע את השאלה שעומדת על קצה הלשון של כולכם,
אוקיי, הגנה על פרטיות, זו מטרה מעולה,
אבל האם אתה למעשה יכול לעשות את זה
בלי כמויות הכסף שהפרסומות נותנות לך?
ואני חושב שהתשובה היא בהחלט כן,
מפני שהיום, הגענו לנקודה
בה אנשים מסביב לעולם באמת מבינים כמה הפרטיות חשובה,
וכשיש לכם את זה, הכל אפשרי.
מוקדם יותר השנה,
לפרוטונמייל למעשה היו כל כך הרבה משתמשים שנגמרו לנו המשאבים,
וכשזה קרה, הקהילה שלנו של משתמשים התאחדה
ותרמה חצי מליון דולר.
אז זו רק דוגמה למה שיכול לקרות
כשאתם מאחדים את הקהילה לכיוון מטרה משותפת.
אנחנו גם יכולים לנצל את העולם.
ממש עכשיו,
יש לנו רבע מליון אנשים שנרשמו לפרוטונמייל,
והאנשים האלה באים מכל מקום,
וזה באמת מראה שפרטיות
היא לא רק נושא אמריקאי או ארופאי,
היא נושא גלובלי שמשפיע על כולנו.
זה משהו שאנחנו באמת חייבים לשים אליו לב מעכשיו והלאה.
אז מה אנחנו צריכים לעשות כדי לפתור את הבעיה?
ובכן, ראשית,
אנחנו צריכים לתמוך במודל עסקי אחר לאינטרנט,
אחד שלא מסתמך לגמרי על פרסום
לרווחים ולצמיחה.
אנחנו למעשה צריכים לבנות אינטרנט חדש
בו הפרטיות שלנו והיכולת שלנו לשלוט במידע שלנו היא הכי חשובה.
אבל אפילו יותר חשוב,
אנחנו צריכים לבנות אינטרנט בו פרטיות היא לא עוד רק אופציה
אלא שהיא גם ברירת המחדל.
עשינו את הצעד הראשון עם פרוטונמייל,
אבל זה באמת רק השלב הראשון במסע מאוד מאוד ארוך.
החדשות הטובות שאני יכול לחלוק איתכם היום,
החדשות המרגשות, הן שאנחנו לא נוסעים לבד.
התנועה להגנה על הפרטיות של אנשים וחרות אינטרנטית
באמת צוברת תנופה,
והיום, יש עשרות פרוייקטים מכל רחבי העולם
שעובדים יחד לשפר את הפרטיות שלנו.
הפרוייקטים האלה מגינים על דברים מצ'אטים לשיחות קוליות,
וגם על אחסון הקבצים שלנו, החיפושים המקוונים שלנו,
השיטוט המקוון שלנו, והרבה דברים אחרים.
והפרוייקטים האלה לא מגובים על ידי מיליארדי דולרים מפרסום,
אלא הם מצאו תמיכה באמת מהאנשים,
מאנשים פרטייים כמוכם וכמוני מכל רחבי העולם.
זה באמת משנה, מפני שבסופו של דבר,
הפרטיות תלויה בכל אחד ואחד מאיתנו,
ואנחנו חייבים להגן עליה עכשיו מפני שהמידע המקוון שלנו
הוא יותר מרק אוסף של אחדים ואפסים.
הוא למעשה הרבה יותר מזה.
אלה החיים שלנו, הסיפורים האישיים שלנו,
החברים שלנו, המשפחות שלנו,
ובדרכים רבות, גם התקוות והשאיפות שלנו.
אנחנו צריכים לבלות זמן עכשיו כדי באמת להגן על זכותינו
לחלוק את זה רק עם האנשים שאנחנו רוצים לחלוק את זה איתם,
מפני שבלי זה, פשוט לא יכולה להיות לנו חברה חופשית.
אז עכשיו הזמן בשבילנו לעמוד יחד ולהגיד,
כן, אנחנו רוצים לחיות בעולם עם פרטיות ברשת,
וכן, אנחנו יכולים לעבוד יחד כדי להפוך את החזון הזה למציאות.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)