הנה שאלה חשובה.
[האם זה מוסרי לשכלל את גוף האדם?]
כי בידינו יש כמעט את כל הכלים הדרושים לשכלל את עצמנו.
ואנחנו יכולים לשכלל חיידקים וצמחים
ואנחנו יכולים לשכלל חיות,
ואנחנו מגיעים לנקודה בה אנחנו צריכים לשאול את עצמנו,
האם זה באמת מוסרי והאם אנחנו רוצים לשכלל בני אדם?
ובזמן שאתם חושבים על זה
הרשו לי לדון בכך בהקשר של תותבות,
תותבות בעבר, בהווה, ובעתיד.
זאת יד הברזל
שהיתה שייכת לאחד הרוזנים הגרמנים,
הוא אהב להילחם ואיבד את ידו באחד הקרבות.
אין בעייה, הוא פשוט יצר חליפת שריון,
לבש אותה,
התותבת המושלמת.
מכאן הגיע המושג לשלוט ביד ברזל.
וכמובן, תותבות אלו הפכו ליותר ויותר שימושיות,
ויותר ויותר מודרניות.
ניתן להחזיק עימן ביצים רכות.
הן עשויות לבוא עם כל מיני מנגנוני שליטה, וכשחושבים על כך,
יש אנשים נפלאים כמו יו הר
שבונים פרוטזות ממש יוצאות מן הכלל.
כך שאיימי מולינס הנהדרת תאמר,
"כמה גבוהה אני רוצה להיות הערב?"
או יו יאמר "על איזה סוג מצוק אני רוצה לטפס?"
או "האם מישהו רוצה לרוץ מרתון או לרקוד ריקודים סלוניים?"
ובעוד אנו מתאימים אותן על פי אלו,
המעניין הוא שהפרוטזות מתחילות להכנס לתוך הגוף
אז הפרוטזות החיצוניות הללו הפכו לברכיים מלאכותיות.
הן הפכו לירכיים מלאכותיות.
ואז הם התפתחו עוד יותר
מאמצעי נוח
לאמצעי חיוני.
אז אם מדברים על קוצב לב כפרוטזה,
אז מדברים על דבר שהוא לא רק, "חסרה לי רגל,"
אלא "אם לא יהיה לי את זה, אני עלול למות."
ובנקודה הזו, הפרוטזה יוצרת יחס סימביוטי
עם הגוף האנושי.
וארבעה מתוך האנשים הכי חכמים שפגשתי אי פעם --
אד בויידן, יו הר, ג'ו ג'ייקובסון, בוב לנדר --
עובדים על מרכז לביוניקה קיצונית.
והדבר המעניין שרואים כאן הוא
שהפרוטזות האלו עכשיו משולבות בתוך העצם.
הן משולבות בתוך העור.
הן משולבות בתוך השרירים.
ועוד דבר שאד עושה
הוא לחשוב על איך לחבר את המוח ישירות,
תוך שימוש באור או מנגנונים אחרים,
לדברים כמו הפרוטזות האלו.
ואם ניתן לעשות את זה,
אז ניתן להתחיל לשנות היבטים בסיסיים של האנושות.
אז, מהירות התגובה שלכם תלויה בקוטר העצב.
וכמובן, אם קיימים עצבים שהם חיצוניים או פרוטזות,
אז בעזרת אור למשל או מתכת נוזלית,
ניתן להגדיל את הקוטר הזה,
ותיאורטית ניתן אפילו להגדיל אותו עד לנקודה בה,
כל עוד תראו את הכדור נורה מלוע הנשק, תספיקו לסטות ממסלולו.
זהו סדר הגודל של השינויים עליהם אנו מדברים.
אלו הן פרוטזות מדרגה רביעית.
אלה הם עזרי שמיעה של פונאק,
והם כל כך מעניינים
כי הם נמצאים בגבול שבין פרוטזות המיועדות לאדם "מוגבל"
לבין פרוטזות שמישהו "נורמלי" אולי ירצה שיהיו לו,
כי מה שהפרוטזות האלו עושות, שזה באמת מעניין,
לא רק שהן עוזרות לכם לשמוע,
אלא הן גם ממקדות את השמיעה,
כך שתוכלו לשמוע שיחה שמתרחשת שם.
יכולה להתקבל שמיעת על.
זה מאפשר שמיעה של 360 מעלות. מאפשר רעש לבן.
ניתן להקליט, ודרך אגב, הם גם מתקינים טלפון לתוכו.
אז המכשיר מתפקד גם כעזר שמיעה וגם כטלפון.
ובנקודה הזו, מישהו אולי ירצה להתקין לעצמו פרוטזה מבחירה.
כל אלפי החלקים הקטנים האלו,
מתחברים יחדיו,
והגיע הזמן לשאול את השאלה,
איך אנחנו רוצים לשכלל בני אדם במהלך מאה או מאתיים השנים הבאות?
ולשם כך אנו פונים לפילוסוף גדול
שהיה אדם מאוד חכם למרות היותו אוהד של ה"יאנקיז".
(צחוק)
ויוגי ברה, כמובן, נהג לומר, שקשה מאוד לבצע תחזיות,
במיוחד בנוגע לעתיד.
(צחוק)
אז במקום לבצע תחזיות בנוגע לעתיד,
בואו ניקח את מה שקורה בהווה אצל אנשים כמו טוני אטלה,
שמעצב מחדש כשלושים איברים.
ואולי הפרוטזה האולטימטיבית אינה התקנה של משהו חיצוני, טיטניום.
אלי הפרוטזה האולטימטיבית היא לקחת את הקוד הגנטי שלכם,
וליצור לעצמכם חלקי גוף,
כי זה הרבה יותר אפקטיבי מכל סוג של פרוטזה.
ובאותה עת אפשר גם להסתכל על העבודה של קרייג ונטר והאם סמית'.
ואחד הדברים שאנחנו עושים
זה לנסות להבין איך לתכנת מחדש תאים.
ואם אפשר לתכנת מחדש תא,
אפשר לשנות את התאים בתוך האיברים הללו,
ואם אפשר לשנות את התאים באיברים הללו,
אולי אפשר להפוך את האיברים הללו ליותר חסיני- קרינה.
אולי אפשר לגרום להם לספוג יותר חמצן.
אולי אפשר להפוך אותם ליעילים יותר
בסינון תוצרים בלתי רצויים בגוף.
במהלך השבועות האחרונים, ג'ורג' צ'רץ' הופיע הרבה בחדשות
כי הוא מדבר על לקיחת אחד מהתאים האלה שניתנים לתכנות
והכנסת גנום אנושי שלם
לתוך התא הזה.
וברגע שתוכלו להכניס גנום אנושי שלם לתוך תא,
אז תתחילו לשאול את השאלה,
האם תרצו לשפר את אחד הגנים האלו?
האם תרצו לשפר את הגוף האנושי?
איך תרצו לשפר את הגוף האנושי?
מתי זה מוסרי לשפר את הגוף האנושי
ומתי זה לא מוסרי לשפר את הגוף האנושי?
ופתאום, עומד בפנינו
לוח שחמט רב מימדי
בו נוכל לשנות את הגנטיקה האנושית תוך שימוש בוירוסים
כדי לתקוף דברים כמו איידס,
או שנוכל לשנות את הקוד הגנטי באמצעות ריפוי גני
כדי להיפטר ממחלות תורשתיות,
או שנוכל לשנות את הסביבה,
ולשנות את התבטאות הגנים האלה באפיגנום,
ולהעביר את השינוי לדורות הבאים.
ופתאום, זה כבר לא פרט קטן,
זה כל הפרטים האלה יחד
שמאפשרים לכם לקחת חלקים קטנים
עד שהחיבור של כל החלקים יחד
מוביל אתכם למשהו מאוד שונה.
והרבה אנשים מפחדים מאוד מזה.
וזה אכן נשמע מפחיד, וכרוך בסיכונים,
אז למה שתרצו לעשות את זה?
למה שנרצה לשנות את הגוף האנושי
בדרך כה משמעותית?
התשובה נמצאת בחלקה
אצל לורד ריס,
האסטרונום המלכותי של אנגליה.
ואחת האמירות האהובות עליו היא שהיקום הוא 100 אחוז מרושע.
אז מה זה אומר?
זה אומר שאם תקחו כל אחד מכם,
ותשימו אותו בכל מקום ביקום,
שימו אותו בחלל, הוא ימות.
שימו אותו על השמש, הוא ימות.
תזרקו אותו על פני כוכב חמה, הוא ימות.
תזרקו אותו ליד סופרנובה, הוא ימות.
אבל למרבה המזל, היקום יעיל רק בכ-80 אחוזים.
אז כמו שפיזיקאי גדול אמר פעם,
יש אדוות ביולוגיות קטנות הנעות נגד כיוון הזרם,
ויוצרות סדר בזרם המהיר של האנטרופיה.
אז כשהיקום פולט אנרגיה,
נוצרות אדוות הנעות נגד כיוון הזרם שיוצרות סדר ביולוגי.
עכשיו, הבעיה עם אדוות היא,
שהן נוטות להעלם.
הן משתנות, הן נעות בנהרות.
ולכן, כשאדווה משתנה,
כשכדור הארץ הופך לכדור שלג, כשכדור הארץ מתחמם,
כשכדור הארץ נפגע על ידי אסטרואיד, כשיש הרי געש מאסיביים,
כשיש התפרצויות סולאריות,
כשמתרחשים ארועים ברמת הכחדה פוטנציאלית
כמו הבחירות הבאות --
(צחוק)
אז פתאום, יכולים להתרחש אירועי היכחדות.
אגב, כבר התרחשו חמישה ארועים מעין אלה על כדור הארץ,
ולכן סביר מאוד
שיום אחד המין האנושי על כדור הארץ יושמד.
לא בשבוע הבא,
לא בחודש הבא,
אולי בנובמבר, או אולי בעוד 10,000 שנה.
כשאתם חושבים על ההשלכות של זה,
אם אתם מאמינים שאירועי ההיכחדות הם נפוצים וטבעיים
ונורמליים, ומתרחשים אחת לכמה זמן,
נוצר כורח מוסרי להוסיף גיוון בבני המין שלנו.
וזהו הכרח מוסרי
כי יהיה באמת קשה לחיות על מאדים
אם לא נשנה משמעותית את הגוף האנושי.
נכון?
אתם עוברים מתא אחד,
אמא ואבא מתאחדים כדי ליצור תא אחד,
ל-10 טריליון תאים.
אנחנו לא יודעים, אם נשנה את כוח הכבידה באופן משמעותי,
אם יהיו לזה השלכות על הגוף שלכם.
אנחנו כן יודעים שאם נחשוף את הגוף שלנו, כפי שהוא כרגע,
להרבה קרינה, אנחנו נמות.
אז אם חושבים על זה, אז אנחנו באמת צריכים לתכנן מחדש דברים
רק כדי להגיע למאדים.
תשכחו מהירחים של נפטון וצדק.
ואם נחשוב כמו ניקולאי קרדשב,
על החיים כסדרה של משקלים.
אז ציוויליזצית חיים מספר אחת
היא ציוויליזציה שמתחילה לשנות את המראה שלה.
כמו שאנחנו עושים כבר אלפי שנים.
עם שאיבת שומן ודברים דומים.
אנחנו משנים את המראה שלנו, ונאמר לי
שלא כל השינויים האלה מתרחשים בגלל סיבות רפואיות.
(צחוק)
נראה מוזר.
ציוויליזצית חיים מסוג שתיים היא ציוויליזציה שונה.
ציוויליזצית חיים מסוג שתיים משנה את ההיבטים הבסיסיים של הגוף.
אז מכניסים הורמון גדילה אנושי, והאדם גדל להיות גבוה יותר,
או שמכניסים x פנימה והאדם נעשה שמן יותר או מאבד את המטבוליזם,
או מתרחשת סדרה שלמה של דברים,
אבל בכך משנים את הפעולות מהיסוד.
כדי להפוך לציווליזציה בתוך מערכת השמש,
נצטרך ליצור ציוויליזצית חיים מסוג שלוש,
וזה נראה מאוד שונה ממה שיש לנו עכשיו.
אולי נחדיר חיידקי דיינוקוקוס רדיודורנס
כך שהתאים שלנו יוכלו לעבור שחבור מחדש אחרי חשיפה מוגברת לקרינה.
אולי נשנה את הנשימה כך שהחמצן יזרום דרך הדם
במקום דרך הריאות.
אבל אנחנו מדברים על עיצובים מחדש ממש רדיקליים,
ואחד הדברים המעניינים שהתרחש בעשור האחרון
הוא שגילינו הרבה פלנטות בחלל.
וכמה מהן אולי דומות לכדור הארץ.
הבעיה היא, שאם אי פעם נרצה להגיע לפלנטות האלו,
לעצמים האנושיים הכי מהירים --
לג'ונו ווויאג'ר ולכל השאר --
ידרשו עשרות אלפי שנים
כדי להגיע מפה למערכת השמש הקרובה ביותר.
אז אם נרצה להתחיל לחקור חופים במקומות אחרים,
או שנרצה לראות שקיעה של שתי שמשות,
אז צריך לדבר על משהו מאוד שונה,
כי צריך לשנות את קנה המידה של הזמן והגוף האנושי
בדרכים שאולי יהיו לגמרי בלתי מוכרות.
וזו ציוויליזצית חיים מסוג ארבע.
עכשיו, אי אפשר להתחיל לדמיין איך זה יראה,
אבל אנחנו מתחילים לקבל הצצות
למכשירים שאולי יקחו אותנו אפילו עד לשם.
אתן לכם שתי דוגמאות.
אז זה פלויד רומסברג הנפלא,
ואחד הדברים שפלויד מתעסק בהם
הוא משחק עם הכימיה הבסיסית של החיים.
אז כל החיים על כדור הארץ עשויים מ-ATCG, ארבע האותיות של ה-DNA.
כל הבקטריות, כל הצמחים, כל החיות, כל האנשים, כל הפרות,
וכל השאר.
ומה שפלויד עשה, זה לשנות שניים מאלה,
כך שנוצר ATXY.
וזה אומר שיש עכשיו מערכת מקבילה ליצירת חיים,
ליצירת תינוקות, להתרבות, להתפתח,
שאינה מזדווגת עם רוב הדברים על כדור הארץ
או אולי עם שום דבר על כדור הארץ.
אז אפשר ליצור צמחים שחסינים לכל הבקטריות.
או ליצור צמחים שחסינים לכל הוירוסים.
אבל למה זה כל כך מעניין?
זה אומר שאנחנו לא פיתרון יחודי.
זה אומר שאפשר ליצור עבורנו כימיות חלופיות
שיכולות להתאים לפלנטה מאוד שונה
שיוכלו ליצור חיים ותורשה.
הניסוי השני,
או ההשלכה השניה של הניסוי הזה,
היא שאתם וכל צורות החיים מבוססות על 20 חומצות אמינו.
אם לא נחליף שתי חומצות אמינו,
אלא נוסיף שתי חומצות אמינו,
אז עוברים מ-20 אבני בניין ל-172,
ופתאום יש לנו 172 אבני בניין של חומצות אמינו
לבניית צורות חיים שונות.
הניסוי השני הוא באמת ניסוי מוזר
שהתרחש בסין.
הבחור הזה השתיל מאות ראשי עכברים.
בסדר?
ולמה זה ניסוי מעניין?
ובכן, חשבו על השתלת הלב הראשונה.
אחד הדברים שנהגו לעשות
היה להביא את אשתו או בתו של התורם
כך שהאדם שבו הושתל האיבר יוכל לענות על שאלות הרופאים,
"האם אתה מזהה את האדם הזה? האם אתה אוהב את האדם הזה?
האם אתה מרגיש משהו כלפי האדם הזה?"
אנחנו צוחקים על זה כיום.
אנחנו צוחקים כי כבר ידוע שהלב הוא שריר,
אבל במשך מאות אלפי שנים, או עשרות אלפי שנים,
"נתתי לה את ליבי. היא לקחה את ליבי. היא שברה את ליבי."
חשבנו שהלב אחראי על הרגשות
וחשבנו שאולי הרגשות הועברו יחד עם הלב. לא.
אז מה עם המוח?
שתי תוצאות אפשריות לניסוי הזה.
אם אפשר לקבל עכבר
שמסוגל לתפקד,
אז ניתן יהיה לראות,
אם המוח החדש הוא לוח חלק.
ותאמינו לי, יש לזה השלכות.
אופציה שניה:
העכבר החדש מזהה את מיני מאוס.
העכבר החדש זוכר ממה הוא מפחד,
זוכר איך לנווט במבוך,
ואם זה נכון,
אז ניתן להשתיל זכרונות והכרה.
והשאלה הממש מעניינת היא,
שאם ניתן להשתיל את זה, האם מכניזם הקלט פלט היחיד
זה פה למטה?
או האם תוכלו להשתיל את ההכרה הזו לתוך משהו
שיהיה מאוד שונה,
שישרוד בחלל,
שיחזיק מעמד עשרות אלפי שנים,
שיהיה גוף בעל עיצוב שונה לגמרי
שיוכל לשמור על הכרה לתקופות זמן ממש ממש ארוכות?
ובואו נחזור לשאלה הראשונה:
למה שתרצו בכלל לעשות את זה?
ובכן, אגיד לכם למה.
כי זה הסלפי האולטימטיבי.
(צחוק)
הוא נלקח ממרחק עשרה מיליארד קילומטר,
וזה כדור הארץ.
וזה כולנו.
ואם הדבר הקטן הזה הולך, כל האנושות הולכת.
והסיבה שאתם רוצים לשנות את הגוף האנושי
היא כי בסופו של דבר תרצו תמונה שאומרת,
זה אנחנו, וזה אנחנו,
וכאן אנחנו.
כי זאת הדרך בה האנושות תשרוד הכחדה לטווח ארוך.
ולכן, מסתבר,
שזה בעצם לא אתי שלא לשכלל את גוף האדם,
למרות שזה יכול להיות מפחיד ומאתגר,
אבל זה מה שיאפשר לנו לחקור, לחיות,
ולהגיע למקומות שאי אפשר אפילו לחלום עליהם כיום,
אבל אולי הנינים של הנינים שלנו יוכלו להגיע אליהם.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)