מה הצליל הזה?
תלוי במי אתם שואלים,
הצליל של התפוקקות מפרקים הוא או צליל ענוג של שחרור
או הצליל המבחיל של הרגל שהופך את הבטן.
באמת, עם זאת, מה הצליל הזה?
אני מתכוון, למה כיפוף המפרקים שלכם בצורה מסויימת גורמת להם להתפוקק כך?
מדענים הציעו מספר הסברים,
כולל גידים שנמתחים במהירות,
ובמקרים קיצוניים, עצמות מתחככות אחת על השניה.
אבל ההסבר הכי נפוץ
לסיבה שמפרקים נמתחים נשמעים כמו בועות מתפוצצות
הוא, ובכן, שיש שם בועות.
המפרקים באצבעות שלכם הם הקלים ביותר להתפוקקות,
אבל הרבה אנשים פוקקים גם מפרקים בין חוליות בצוואר ובגב,
ואפילו ירכיים, פרקי היד, הכתפיים ועוד.
כל המפרקים האלה הם מפרקים סינוביאלים,
והם הכי גמישים בגוף.
המרווחים בין שתי העצמות מלאים בנוזל צמיג,
נוזל סינוביאלי, שמכיל מולקולות סיכוך ארוכות,
כמו חומצה הילורונית ולובריסין.
נוזל סינוביאלי הוא פחות או יותר במרקם של חלבון ביצה
והמטרה העיקרית שלו היא לסכך את העצמות
ולעזור להן להחליק אחת על פני השניה.
הוא גם מכיל תאי פאגוציטים
כדי לעזור לנקות כל שאריות עצם וסחוס שמגיעות למפרק.
אבל הסיבה שהוא חשוב להתפוקקות מפרקים
היא שכמו נוזלים אחרים בגוף,
הוא מכיל הרבה מולקולות גז מומסות.
מפקפקי מפרקים יודעים שכדי לקבל התפוקקות מספקת,
אתם מותחים את המפרק מעבר משהוא מגיע בדרך כלל
על ידי כיפוף האצבעות אחורה, לדוגמה.
כשאתם עושים את זה, העצמות נעות הרחק אחת מהשניה.
המרחק בין העצמות גדל,
אבל כמות הנוזל הסינוביאלי נשארת קבועה.
זה יוצר אזור לחץ נמוך
שמושך גז מומס מתוך הנוזל הסינוביאלי,
ממש כמו פחמן דו חמצני שמפעפע מתוך סודה
כשאתם פותחים את המכסה.
בתוך המפרק, הגזים הבורחים יוצרים בועות ומתפוצצים.
אבל הבועות לא נשארות הרבה זמן.
הנוזל מסביב לוחץ עליהן עד שהן קורסות לבסוף.
בועות הגז מתפזרות בחלל הסינוביאלי
ולאט לאט מתמוססות חזרה לנוזל במהלך עשרים דקות,
לכן יכול לקחת קצת זמן לפני שתוכלו לפוקק את אותו מפרק שוב.
כמה מדענים חושבים שיש למעשה שתי התפוקקויות.
אחת כשהבועות נוצרות, ושניה כשהן מתפוצצות.
פיקוק מפרק מגדיל אותו זמנית,
מה שאולי מסביר מדוע מפוקקי מפרקים מסורים של אצבעות צוואר וגב
אומרים שההרגל גורם למפרקים שלהם להרגיש חופשיים וגמישים יותר.
אבל אולי שמעתם מקרוב מודאג או חבר משרד מציק
שפיקוק מפרקים יגרום לכם לדלקת מפרקים.
רופא בשם דונלד אונגר שמע את זה גם.
אז, נחוש להפריח את האזהרות של אימו,
הוא פיקק את אצבעות ידו השמאלית במשך 50 שנה,
בעוד מפרקי יד ימין לא התפוקקו.
30,500 התפוקקויות מאוחר יותר, שתי הידים היו חופשיות מדלקת מפרקים.
על המעשה חסר האנוכיות הזה של מסירות למדע,
דר. אונגר קיבל פרס איג נובל,
פרודיה על פרס הנובל שמכירה בהשגים משוגעים
אבל מרתקים של המדע.
אונגר כתב שהתוצאות שלו צריכות להתחיל חקר על אמונות הוריות אחרות,
כמו החשיבות של אכילת תרד.
חבר המושבעים עדיין לא החליט בנושא.
בנוגע לפיקוק מפרקים,
מחקר אחד הראה שכל מתיחת המפרקים הזו
ופיצוץ בועות יכולת לגרום לידיים להתנפח
ולהחליש את האחיזה.
אבל נראה שהסכנה המוכחת הכי גדולה היא להרגיז את האנשים סביבכם.