Prije 2 mjeseca, moja djeca i ja skupili smo se oko mobitela
da bi gledali live prijenos Game Awards-a,
jedne od najvećih noći za industriju video igrica.
Objavili su sudionike nominirane za "Utjecajnu Igru,"
nagradu koja se dodjeljuje provokativnoj video igri
s dubokom prosocijalnom porukom ili značenjem.
Otvorili su omotnicu
i pročitali naslov naše video igre.
Nagrada...
za utjecaj.
Zapravo, bilo je skoro smiješno
jer sam uvijek mislila da će osvajanje takve nagrade
imati nekakav veliki utjecaj na moj život,
ali istina je zapravo potpuno suprotna.
Velike noći,
postignuća --
blijede.
Ali najteže noći u mom životu su zapele samnom,
utjecajući na ono tko sam ja
i što radim.
U 2010., mom trećem sinu, Joelu, dijagnosticiran je rijedak i agresivan tumor na mozgu.
I prije kraja te godine,
liječnici su sjeli samnom i mužem
kako bi nam rekli da se tumor vratio
usprkos najagresivnijoj kemoterapiji i radijaciji koje su nam mogli ponuditi.
Te užasne noći,
nakon saznanja da Joelu možda preostaje 4 mjeseca života,
zagrlila sam svoja dva starija sina u krevetu --
tada su imali pet i tri godine --
i nikad zapravo nisam znala koliko oni razumiju,
pa sam im počela pričati priču za laku noć.
Pričala sam im o tom jako hrabrom vitezu Joelu
i njegovoj avanturi u borbi protiv strašnog zmaja koji se zvao tumor.
Svake noći, ispričala sam im novi dio priče
ali nisam dozvoljavala priči da završi.
Samo sam gradila kontekst koji bi oni mogli razumjeti
nadajući se da će naše molitve biti uslišane
i da im nikad neću morati reći da je vitez,
koji se tako hrabro borio,
bio gotov s borbom
i sada se zauvijek odmara.
Na sreću, nikada nisam morala završiti priču za laku noć.
Moja djeca su je prerasla.
Joel je reagirao bolje nego što je itko očekivao na palijativni tretman,
pa smo umjesto nekoliko mjeseci,
proveli godine učeći kako voljeti naše umiruće dijete svim srcem.
Učeći kako si priznati taj sramotni osjećaj
držnja u rezervi samo malo ljubavi
kako bi poštedili sebe samo malo boli
negdje dalje na tom putu.
Prešli smo preko tog samoodržanja
jer je Joel zaslužio biti voljen iako bi nas ta ljubav mogla dokrajčiti.
I ta lekcija o ranjivosti promijenila me...
više nego što bi ijedna nagrada mogla.
Počeli smo živjeti kako bi Joel mogao živjeti,
i počeli smo razvijati video igricu nazvanu "Taj Zmaj, Tumor."
Bila je to priča o Joelu.
Bila je to priča o nadi u sjeni smrti.
Bila je to priča o vjeri
i sumnji,
i saznanju da je borba sa sumnjom dio vjere --
možda njen najveći dio.
Bila je to priča koja je počela kao čudo
i završila kao spomen.
(Glazba)
(Kikotanje)
(Pljeskanje)
(Glazba)
(Video) Tata: Skakanje naokolo, sviđa ti se to?
(Kikotanje)
Volim tvoje kikotanje.
(Glazba)
(Kikotanje)
[Putovanje Nade u Sjeni Smrti)
[Taj Zmaj, Tumor]
(Glazba)
Kada počnete igrati "Taj Zmaj, Tumor,"
transformirani ste u svjedoka Joelova života,
koji istražuje emocionalan krajolik
i klika kako bi otkrio što više onoga što smo mi kao obitelj iskusili.
Pomalo podsjeća na analiziranje interaktivne poezije
jer je svaki mehanizam metafora,
pa tako, što se igrač više pita,
što smo mi kao kreatori htjeli izraziti i zašto,
to je njegovo iskustvo bogatije.
Uzeli smo tu ranjivost kojoj nas je Joel naučio,
i njome šifrirali igricu.
Igrači očekuju od video igrica razgranate priče
zato da bi se svaka odluka koju donose činila važnom
i mogla promijeniti ishod igre.
Srušili smo princip dizajna igrice,
ostavljajući sve izbore igračima
kako bi sami otkrili
da ne mogu ništa učiniti što bi promijenilo Joelov ishod.
I onda bi osjetili to saznanje jednako duboko i očajno kao i mi
u onim noćima kada smo Joela satima držali u naručju i molili,
tvrdoglavo se nadajući milosti koju nismo mogli sami sebi stvoriti.
Svi smo htjeli pobijediti,
ali kad otkriješ da ne možeš pobijediti,
što drugo onda cijeniš?
Nikada nisam planirala da ću pisati video igre,
ali ovi trenuci koji su zaista promijenili naše živote,
najčešće dolaze kao rezultat naših muka -- ne naše slave.
Kada smo mislili da bi Joel mogao živjeti,
ostavila sam dizajniranje igrice svom mužu.
Ja bih se uključila tu i tamo
s pokojom scenom i ponekim prijedlozima.
Ali nakon noći u kojoj je Joel umro,
strast,
mogućnost da podijelim Joelov život kroz našu video igru --
je bila nešto čemu se nisam mogla oduprijeti.
Počela sam još više pisati,
sjedila sam na sastancima za dizajn s našim timom.
Dodala sam još ideja i pomogla pri režiranju scena.
I otkrila sam da je stvaranje video igre kao pričanje priče,
ali s potpuno novim rječnikom.
Svi oni isti elementi mašte i simbolike su prisutni,
ali su samo spojeni s djelovanjem igrača
i odgovaranjem sistema.
To je izazovan posao.
Moram razmišljati na potpuno nov način za to,
ali sviđa mi se to.
I nebi to znala da nije bilo Joela.
Možda ste malo iznenađeni
našim izborom da podijelimo našu priču o terminalnom tumoru kroz video igru.
Možda čak razmišljate kao mnogi ljudi prije vas:
tumor nije igra.
Pa, recite to bilo kojem roditelju djeteta s tumorom
koji je nekad uzeo rukavice za pregled i napuhao ih u balon,
ili transformirao špricu u raketu,
ili pustio svoje dijete da provoza svoj stalak s infuzijom kroz bolnicu
kao da je trkaći auto.
Jer kada volite djecu,
sve je igra.
I kada vaše malo dijete prolazi kroz nešto traumatično,
još više se trudite kako bi im njihovi životi još više izgledali kao igra
jer je djeci prirodno da istražuju svijet kroz igru.
I dok tumor može ukrasti mnogo toga od obitelji,
nebi trebao moći ukrasti igru.
Ako me slušate i pokušavate zamisliti obitelj
koja se vrti u potpunosti oko umirućeg djeteta,
i ne možete zamisliti sreću kao dio te slike,
onda je bio dobar potez podijeliti našu priču s vama,
jer taj dio našeg života bio je težak.
Neopisivo težak ponekad,
ali opet pun nade,
duboke ljubavi,
i radosti kakvu do tada nisam iskusila.
Naša video igra je naš pokušaj da podijelimo taj svijet
s ljudima koji to nikad prije nisu iskusili,
jer ni mi ga nismo mogli zamisliti dok nije postao naš.
Napravili smo video igru koju je teško igrati.
Nikada neće biti blockbuster.
Ljudi se moraju pripremiti na emocionalno ulaganje
u priču za koju znaju da će im slomiti srca.
Ali kada se naša srca slome,
ona zacijele malo drugačija.
Moje slomljeno srce zacjeljuje s novom i dubljom samilošću --
željom da sjednem s ljudima u njihovoj boli,
kako bi čula njihove priče i pokušala im pomoći reći
da znaju da su viđeni.
U noći kada je "Taj Zmaj, Tumor" osvojio nagradu za Utjecajnu Igru,
razveselili smo se,
osmjehnuli i razgovarali o Joelu
i njegovom utjecaju na naše živote --
u svim onim teškim i noćima punim nade koje smo dijelili s njim
kada je promijenio naša srca
i naučio nas toliko toga o životu i ljubavi i vjeri i svrsi.
Ta nagrada mi nikada neće značiti čak ni kao jedna fotografija moga sina,
ali predstavlja sve ljude na koje je njegov život utjecao,
ljude koje ja nikada neću upoznati.
Ponekad mi šalju mailove.
Kažu mi da im nedostaje Joel, iako ga nikada nisu upoznali.
Opisuju mi suze koje su prolili za mog sina
i to čini moj teret tuge barem mrvicu lakšim
kada znam da to dijelim s desetogodišnjakom
koji gleda igricu na YouTubeu,
ili doktorom koji to igra u avionu na svom pametnom telefonu,
ili profesorom koji predstavlja Joela svojim studentima filozofije na 1. godini.
Napravili smo video igru koju je teško igrati.
Ali meni se to čini potpuno ispravnim,
jer najteži trenuci u našim životima
promijene nas više nego ijedan cilj koji bi ikada mogli ostvariti.
Tragedija je preokrenula moje srce
više nego ijedan san koji bi mi se ikada mogao ostvariti.
Hvala Vam.
(Pljesak)