לפני חודשיים, אני והילדים שלי התקבצנו סביב טלפון נייד
וצפינו בשידור החי של טקס הענקת פרסי המשחקים,
אחד מהערבים הגדולים ביותר של תעשיית משחקי הוידאו.
הם הכריזו על המועמדים לפרס המשחק המשפיע,
פרס שמוענק למשחק וידאו מעורר מחשבה
עם מסר משמעותי עבור החברה.
הם פתחו את המעטפה
והקריאו את השם של משחק הוידאו שלנו.
פרס...
על השפעה.
זה היה כמעט מצחיק, למעשה,
מכיון שתמיד חשבתי שלזכייה בפרס כזה
תהיה השפעה עצומה על חיי,
אבל מצאתי שההיפך הוא הנכון.
הלילות הגדולים,
ההישגים --
הם נמוגים.
אבל הלילות הקשים ביותר בחיי נותרו עמי,
משפיעים על מי שאני
ועל מה שאני עושה.
ב- 2010, בני השלישי, ג'ואל, אובחן עם סוג נדיר של גידול אגרסיבי במוח.
לפני תום אותה שנה,
הרופאים הושיבו את בעלי ואותי
והודיעו לנו שהגידול שלו חזר
למרות הכימותרפיה וההקרנות האגרסיביים ביותר שהם יכלו להציע לו.
באותו לילה נורא,
אחרי שלמדנו שלג'ואל נותרו אולי ארבעה חודשים לחיות,
התכרבלתי עם שני בניי הגדולים במיטה --
הם היו בני חמש ושלוש באותה עת --
ולא ידעתי עד כמה באמת הם הבינו,
אז התחלתי לספר להם סיפור לפני השינה.
סיפרתי להם על אביר אמיץ אחד ששמו ג'ואל
ועל ההרפתקה שלו כשנלחם בדרקון הנורא ששמו סרטן.
בכל לילה, סיפרתי להם חלק נוסף מהסיפור,
אבל אף פעם לא נתתי לסיפור להסתיים.
פשוט בניתי הקשר שאותו הם יכלו להבין
וקיוויתי שהתפילות שלנו ייענו
ושלעולם לא אצטרך לספר להם שהאביר הזה,
שלחם כל כך באומץ,
סיים להלחם
ויכול לנוח עכשיו, לנצח.
למרבה המזל, מעולם לא נאלצתי לסיים את הסיפור שלפני השינה.
הילדים שלי עברו את הגיל עבורו.
ג'ואל הגיב טוב יותר מהמצופה לטיפול הפליאטיבי,
כך שבמקום חודשים,
למדנו לאורך השנים איך לאהוב את ילדנו הגוסס בלב שלם.
למדנו לזהות את התחושה המביישת
של נתינת פחות אהבה
על מנת לנסות לחסוך מעצמנו טיפת כאב
מתישהו בעתיד.
הפסקנו לנסות להגן על עצמנו
מפני שג'ואל היה ראוי לאהבה אפילו אם האהבה הזו עתידה לרסק אותנו.
והלקח הזה של שבריריות עזה שינה אותי...
יותר מכל פרס.
התחלנו לחיות במחשבה שג׳ואל ישרוד,
והתחלנו לפתח משחק וידאו ששמו "הדרקון הזה, סרטן".
זה היה הסיפור של ג'ואל.
זה היה סיפור של תקווה בצל המוות.
זה היה סיפור של אמונה
וספק,
וההבנה שהמאבק בספק הוא חלק מהאמונה --
אולי החלק הכי גדול בה.
זה היה סיפור שהחל כנס
והסתיים בזיכרון.
(מוסיקה)
(ציחקוק)
(מחיאות כף)
(מוסיקה)
אבא: קפיצות, זה מוצא חן בעינייך?
(ציחקוק)
אני אוהב את הציחקוק שלך
(מוסיקה)
(ציחקוק)
[מסע של תקווה בצל המוות]
[הדרקון הזה, סרטן]
(מוסיקה)
כשאתם משחקים ב"הדרקון הזה, סרטן",
אתם הופכים עדים לחייו של ג'ואל,
חוקרים נוף רגשי,
מקליקים כדי לגלות עוד ממה שאנחנו כמשפחה הרגשנו וחווינו.
זה מרגיש קצת כמו לנתח שירה אינטראקטיבית
כי כל מרכיב במשחק הוא מטפורה,
כך שככל שהשחקנים יותר שואלים את עצמם
מה אנחנו כמעצבים ניסינו להביע ולמה,
כך חוויתם הופכת לעשירה יותר.
לקחנו את הפגיעות הזו שג'ואל לימד אותנו,
וקודדנו באמצעותה את המשחק.
שחקנים מצפים שמשחק הוידאו שלהם יציע להם סיפור מסועף
כך שכל החלטה שהם מקבלים נראית חשובה
ויכולה לשנות את תוצאת המשחק.
אנחנו ערערנו על עקרון עיצוב המשחקים הזה,
ומנענו מהשחקנים יכולת קבלת החלטות
כדי שהם יגלו בעצמם
שאין שום דבר שהם יכולים לעשות שישנה את התוצאה עבור ג'ואל.
והם מרגישים את הגילוי הזה בעוצמה ויאוש הזהים לאלה שאנחנו הרגשנו
בלילות שבהם החזקנו את ג'ואל בידינו והתפללנו במשך שעות,
בעודנו מטפחים בעקשנות תקווה לחסד שלא יכולנו ליצור עבור עצמנו.
כולנו מעדיפים לנצח,
אבל כשאתם מגלים שאתם לא יכולים לנצח,
מה אתם מעריכים במקום זאת?
מעולם לא תכננתי לכתוב משחק וידאו,
אבל הרגעים האלו שבאמת משנים את חיינו,
פעמים רבות מגיעים כתוצאה מהקושי שלנו -- ולא מהתהילה שלנו.
כשחשבנו שג'ואל יכול לחיות,
השארתי את עיצוב המשחק לבעלי.
התערבתי פה ושם
עם סצנה או שתיים או עם מספר הצעות.
אבל אחרי הלילה שבו ג'ואל מת,
התשוקה,
האפשרות לחלוק את חייו של ג'ואל באמצעות משחק הוידאו שלנו --
זה היה משהו שלא יכולתי לעמוד בפניו.
התחלתי לכתוב יותר,
ישבתי בפגישות העיצוב של הצוות שלנו,
הוספתי עוד רעיונות ועזרתי לביים סצנות.
וגיליתי שליצור משחק וידאו זה לספר סיפור,
אבל עם אוצר מילים חדש לגמרי.
כל האלמנטים של דמיון וסמליות נמצאים שם,
אבל נוספים עליהם השליטה של השחקן
ומידת התגובה של המערכת.
זו עבודה מאתגרת.
אני צריכה לחשוב בדרך חדשה לגמרי כדי לבצע אותה,
אבל אני אוהבת את זה.
ולא הייתי יודעת את זה לולא ג'ואל.
אולי אתם מעט מופתעים
מהבחירה שלנו לחלוק את סיפור הסרטן הסופני של ג׳ואל באמצעות משחק וידאו.
אולי אתם אפילו חושבים כמו רבים לפניכם:
סרטן אינו משחק.
ובכן, ספרו את זה לכל הורה לילד חולה סרטן
שאי פעם לקח כפפת מנתחים וניפח אותו כמו בלון,
או הפך מזרק לספינת חלל,
או נתן לילד שלו לנסוע עם עמוד העירוי במסדרונות בית החולים
כאילו זו מכונית מירוץ.
כי כשיש לכם ילדים,
כל דבר הוא משחק.
וכשהילד הקטן שלך חווה משהו טראומטי,
אתה עובד קשה עוד יותר כדי לוודא שהחיים שלהם מרגישים כמו משחק
מפני שילדים באופן טבעי חוקרים את העולם שלהם באמצעות משחק.
סרטן אמנם יכול לגזול הרבה דברים ממשפחה,
אך אסור שהוא יגזול את המשחק.
אם אתם מקשיבים לי ומנסים לדמיין את המשפחה הזו
שסובבת כולה סביב ילד גוסס,
ואתם לא יכולים לדמיין שמחה כחלק מהתמונה הזו,
אז צדקנו כשחלקנו את הסיפור שלנו אתכם,
מפני שהתקופה הזו בחיינו היתה קשה.
קשה עד לאין שיעור לפעמים,
אבל היא גם היתה תקווה צרופה,
אהבה עמוקה
ושמחה כמו שמעולם לא חוויתי מאז.
משחק הוידאו שלנו היה נסיון לחלוק את העולם הזה
עם אנשים שלא חוו אותו לפני כן,
מפני שלא הצלחנו לדמיין את העולם הזה עד שהוא הפך לשלנו.
יצרנו משחק מחשב שקשה לשחק בו.
הוא לעולם לא יהיה שובר קופות.
אנשים צריכים להכין את עצמם להשקיע רגשית
בסיפור שהם יודעים שישבור את ליבם.
אבל כשהלבבות שלנו נשברים,
הם נרפאים מעט אחרת.
הלב השבור שלי נרפא עם חמלה חדשה ועמוקה יותר --
רצון לשבת עם אנשים כשהם כואבים,
לשמוע את הסיפורים שלהם ולנסות לעזור לספר אותם
כדי שהם יידעו שרואים אותם.
בלילה שבו "הדרקון הזה, סרטן" זכה בפרס המשחק המשפיע,
הרענו,
חייכנו ושוחחנו אודות ג'ואל
ועל ההשפעה שהיתה לו על חיינו --
על כל הלילות הקשים ומלאי התקווה שחלקנו איתו
כשהוא שינה את ליבנו
ולימד אותנו כל כך הרבה על חיים, אהבה, אמונה וייעוד.
הפרס הזה לעולם לא יהיה יותר משמעותי עבורי מתמונה אחת בודדה של בני,
אבל הוא מייצג את כל האנשים שהושפעו ממהלך חייו,
אנשים שאני לעולם לא אפגוש.
הם כותבים לי אימיילים לפעמים.
הם אומרים לי שהם מתגעגעים לג'ואל, למרות שמעולם לא פגשו אותו.
הם מתארים את הדמעות שהזילו על הבן שלי,
וזה מקל את נטל הצער שלי
לדעת שאני חולקת אותו עם ילד בן עשר
שרואה ביוטיוב סרטון הדרכה של המשחק,
או עם רופא שמשחק בסמארטפון שלו בטיסה,
או עם פרופסור שמציגה את ג'ואל לסטודנטים שנה א' לפילוסופיה שלה.
יצרנו משחק מחשב שקשה לשחק בו.
אבל זה מרגיש לי נכון,
כי הרגעים הקשים ביותר בחיים שלנו
משנים אותנו יותר מאשר כל מטרה שאי פעם נשיג.
טרגדיה שינתה את לבי
יותר מהתגשמות כל חלום.
תודה רבה.
(מחיאות כפים)