Dacă există o putere în design, e puterea sintezei.
Cu cât problema e mai complexă, cu atât mai mult e nevoie de simplitate.
Permiteți-mi să vă prezint 3 cazuri în care am încercat să aplicăm
puterea de sinteză a design-ului.
Să începem cu problema globală a urbanizării.
Oamenii se orientează către orașe și chiar dacă e ilogic, e un lucru bun.
Dovezile arată că oamenii se simt mai bine în orașe.
Dar există o problemă pe care aș numi-o amenințarea „3S”:
Proporția, viteza și penuria mijloacelor cu care trebuie să răspundem fenomenului,
nu are precedent în istorie.
Ca să vă faceți o idee,
din 3 miliarde care locuiesc azi în orașe, 1 miliard sunt sub limita sărăciei.
Până în 2030, din 5 miliarde de locuitori ai orașelor,
2 miliarde vor fi sub limita sărăciei.
Asta înseamnă că va trebui să construim
un oraș de 1 milion de persoane pe săptămână.
cu 10.000 de dolari pe familie
în următorii 15 ani.
Un oraș de 1 milion de locuitori pe săptămână, cu 10 000 de dolari/familie.
Dacă nu rezolvăm această ecuație, oamenii nu vor înceta să vină spre orașe.
Vor veni oricum, dar vor trăi în favele, mahalale și în cartiere inadecvate.
Ce e de făcut?
Un răspuns poate veni chiar din aceste cartiere sărăcăcioase.
O idee ar putea reieşi din întrebarea ce ne-a fost pusă acum 10 ani.
Ni s-a cerut să cazăm 100 de familii care ocupaseră ilegal
jumătate de hectar în centrul orașului Iquique din nordul Chile,
cu o subvenție de 10 mii de dolari cu care trebuia să cumpărăm pământul,
să asigurăm infrastructura și să construim casele,
care, în cel mai bun caz, puteau avea 40 de metri pătrați.
„De altfel – au spus – prețul terenului, deoarece e în centrul orașului,
e de trei ori mai mare decât îşi permite o locuință socială.”
Din cauza dificultății problemei,
am hotărât să includem familiile în procesul de înțelegere a limitărilor,
și am pornit un proces de design participativ,
încercând variantele existente pe piață.
În case detaşate pot fi cazate 30 de familii.
În case lipite, aliniate, 60 de familii.
Singurul mod de a caza 100 de familii era să construim în înălțime.
Ne-au amenințat că vor face greva foamei dacă vom îndrăzni să propunem asta,
deoarece nu vor putea extinde apartamentele minuscule.
Concluzia cu familiile – rețineţi că nu a noastră –
a fost că aveam o problemă: trebuia să inovăm.
Ce-am făcut atunci?
O familie din clasa de mijloc trăiește rezonabil în circa 80 mp,
Dar când nu sunt bani, soluţia pieţei e să reducă dimensiunile casei, la 40 mp.
Ne-am întrebat ce-ar fi dacă,
în loc să ne gândim la 40 de mp, ca la o casă mică,
de ce să nu-i considerăm ca jumătate dintr-o casă bună?
Când reformulezi problema
ca jumătate de casă bună în locul uneia mici,
întrebarea cheie devine: pe care jumătate o facem?
Ne-am gândit să facem din banii publici
jumătatea pe care familiile nu o pot face individual.
Am identificat 5 condiții de proiectare care țineau de partea dificilă a casei,
și ne-am întors la familii pentru două lucruri:
să ne unim forțele și să ne împărțim sarcinile.
Proiectul nostru era ceva între o clădire și o casă.
Clădirea putea fi considerată scumpă, într-un loc bine situat
și casa putea fi extinsă.
Dacă, în procesul de a nu fi expulzat la periferie pe timpul obţinerii locuinţei
familiile își păstrează rețeaua și slujba, ştiam că extinderea va începe imediat.
Am plecat de la această locuință socială inițială
la o unitate pentru clasa de mijloc
finalizată chiar de ei în câteva săptămâni.
Acesta a fost primul nostru proiect în Iquique în urmă cu 10 ani,
iar acesta ultimul nostru proiect în Chile.
Proiecte diferite, același principiu:
furnizăm cadrul şi apoi familiile îl continuă.
În proiectare, încercând să înțelegi și să soluţionezi ameninţarea „3S”
– proporții, rapiditate, buget redus –
canalizezi capacitatea de construcție a oamenilor.
Nu vom rezolva ecuația de 1 milion de oameni/săptămână
dacă nu vom folosi puterea oamenilor de a construi.
Cu proiectul potrivit, mahalaua și favele ar putea să nu fie ele problema,
ci să reprezinte singura soluție posibilă.
În al doilea rând e contribuția proiectării la durabilitate.
În anul 2012 am participat la concursul pentru Angelini Innovation Center,
iar scopul era să realizăm ambianța potrivită pentru creația științifică.
Se știe că pentru un astfel de scop – creația științifică –
interacțiunea între persoane, contactul direct e important.
Suntem de acord, dar noi, chestiunea ambianței potrivite
am luat-o foarte literal.
Voiam un spațiu de lucru cu lumina, temperatura şi aerul potrivite,
așa că ne-am întrebat:
O clădire clasică de tip birou ne poate ajuta în acest caz?
Deci, cum arată un birou clasic?
E o colecţie de etaje, unul deasupra celuilalt,
cu un nucleu în centru, cu ascensoare, scări, țevi, fire, cu toate
cu pereții exteriori îmbrăcați în sticlă, care, datorită luminii solare
creează un uriaș efect de seră în interior.
În plus de asta, să spunem că cineva care lucrează la etajul 7
merge zilnic la etajul 3, dar nu știe ce lucrează cel de aici.
Ne-am gândit că poate trebuie să întoarcem schema pe dos.
Ce-am făcut... să zicem că avem un atrium deschis, o cavitate centrală,
aceeași colecţie de etaje, dar pereții și masele pe perimetru,
aşa încât atunci când bate soarele,
nu va intra în contact direct cu geamul, ci cu peretele.
Când ai un atrium deschis în interior, vezi şi ce fac ceilalţi din interior
și controlezi mai uşor lumina.
Când plasezi masele și pereții pe perimetru,
nu eşti direct în bătaia soarelui.
Poţi să deschizi ferestrele să faci curent, ventilaţie încrucişată.
Am făcut deschiderile la o asemenea scară încât să devină platforme înălţate,
spații exterioare pe toată înălțimea clădirii.
Nimic din toate astea nu e complicat. N-ai nevoie de programare sofisticată.
Nu-i vorba despre tehnologie aici, ci doar de bun simț primitiv, arhaic.
Bazându-ne pe bun simț, putem trece de la 120 KW / mp și pe an
– care e consumul standard pentru răcirea unui turn din sticlă –
la 40 KW / mp / an.
Cu proiectul adecvat, sustenabilitatea e doar folosirea riguroasă a bunului simț.
În final, vreau să vă arăt cum proiectarea
poate da soluţii cuprinzătoare în caz de dezastre naturale.
Știți poate că Chile în 2010,
a fost lovit de un cutremur și un tsunami de 8,8 grade pe scala Richter
și am fost chemați să participăm la reconstrucția „Constitución”
în partea sudică a țării.
Aveam la dispoziție 100 de zile – 3 luni – ca să proiectăm tot,
începând de la clădiri, la spații publice drumuri, transport, locuințe
și mai ales, să protejăm orașul împotriva tsunami-lor viitoare.
Era ceva nou în proiectarea urbană și întrevedeam câteva alternative.
Prima a fost interzicerea locuințelor în zona zero.
30 milioane de dolari cheltuiţi pe exproprieri de terenuri.
Chiar asta se discută în Japonia în aceste zile
și dacă ai o populație disciplinată ca a Japoniei, se poate face asta,
dar noi știm că în Chile aceste terenuri vor fi oricum ocupate ilegal,
aşa că această alternativă era nerealistă şi de nedorit.
A 2-a a fost să construim un zid mare, o infrastructură grea,
care să reziste la forța valurilor.
Această alternativă a fost susţinută de marile companii de construcții
pentru că însemna contracte de 42 milioane dolari
și a fost şi preferată politic pentru că nu necesita exproprieri.
Dar Japonia a dovedit că e inutil să încerci să rezişti forţei naturii.
Deci, această alternativă era iresponsabilă.
Ca şi în cazul proiectului de locuințe, am inclus comunitatea în găsirea soluţiei
și am demarat o acţiune de proiectare participativă.
(Video) Cum doriţi să fie orașul? Votaţi pentru Constitución.
Mergeţi la Open House și exprimaţi-vă părerea. Participaţi!
Pescar: Eu ca pescar, cu alţi 25 care lucrează pentru mine,
Unde să mă duc cu ei? În pădure?
Un bărbat: De ce nu facem un zid de beton solid bine făcut?
Alt bărbat: Eu reprezint trecutul lui Constitución.
Și vii tu să-mi spui că nu pot să locuiesc aici?
Toată familia mea a trăit aici de la bun început.
Mi-am crescut copii aici iar copii copiilor mei tot aici vor crește
împreună cu copii copiilor lor. De ce vii tu să impui?
Îmi spui tu ce să fac!?
În zona de risc nu ai autorizație de construcție.
El însuși o spune...
Al 3-lea bărbat: Nu, nu, nu, Nieves...
Alejandro Aravena: Nu știu dacă reușiţi să citiţi subtitrarea
dar din limbajul corpului înţelegeţi că proiectare participativă
nu e ceva romantic, hippie, de genul: „să visam împreună la viitorul orașului"
De fapt... (Aplauze)
...cu familiile, nici nu încercăm să găsim soluţia corectă.
În principal, încercăm să identificăm exact, care e întrebarea corectă.
Nimic nu-i mai rău decât un răspuns bun la o întrebare greșită.
Era clar că, după acţiunea asta,
fie ne retrăgeam pentru că situația era prea tensionată,
fie continuam și-i întrebam ce altceva îi deranja.
Ce alte probleme aveau, de care să ţinem cont,
acum că reconstruiam oraşul de la zero?
Au spus aşa:
Da, mulţumim că ne protejaţi de alte tsunami
dar când va veni următorul, peste 20 de ani?
În schimb, avem probleme an de an cu inundaţiile din cauza ploilor.
Ba mai mult, suntem înconjuraţi de păduri şi spaţiul public arată deplorabil.
E mic şi sărăcăcios.
Originea orașului, identitatea noastră nu-s legate de clădirile dărâmate
ci sunt legate de râu, dar nu avem acces public la el
pentru că malurile sunt în proprietate privată.
Ne-am gândit la o a 3-a alternativă. Abordarea noastră a fost:
la ameninţări geografice, răspunsul e în geografie.
Ce ar fi dacă între oraș și mare
am avea o pădure?
O pădure care n-ar încerca să se opună forței naturii,
dar care ar disipa-o prin frecare.
O pădure capabilă să lamineze apa și să prevină inundațiile.
O pădure care să compenseze datoria istorică pentru spațiul public,
și în măsură să ofere, în sfârșit, un acces democratic la râu.
În concluzie, proiectarea participativă a avut o soluţie validă politic şi social,
dar rămânea problema costurilor: 48 milioane de dolari.
Am făcut un sondaj în sistemul investițiilor publice
și am descoperit că erau 3 ministere cu 3 proiecte, chiar în acel loc
și nici unul nu știa de existența celorlalte.
Suma lor se ridica la 52 de milioane de dolari.
Puterea de sinteză a proiectării încearcă să utilizeze eficient
cele mai sărace resurse ale unui oraș, care nu-s banii, ci coordonarea.
Aşa am reușit să economisim 4 milioane şi de-asta azi, pădurea e în construcție.
(Aplauze)
Fie că e forța construcţiei proprii, a bunului simț sau a naturii,
toate aceste forțe trebuie să capete o formă,
care nu modelează cimentul, cărămida sau lemnul, ci viața însăși.
Puterea de sinteză a proiectării
e doar o încercare de plasare în miezul arhitecturii a forţei vieţii.
Vă mulțumesc din suflet.
(Aplauze)