Jestli má design nějakou sílu,
pak je to síla syntézy.
Čím více je problém komplexní,
tím více je potřeba jednoduchosti.
Dovolte mi tedy se podělit o tři případy,
kde jsme se snažili aplikovat
sílu syntézy.
Začněme s celosvětovým problémem urbanizace.
Faktem je, že lidé se stěhují do měst.
Což je, navzdory intuici, dobrá zpráva.
Důkazy nasvědčují tomu, že lidem se lépe žije ve městech.
Avšak je zde problém, který bych nazval
"hrozba třech aspektů"
A to rozměr, rychlost a nedostatek prostředků,
kterými budeme muset čelit fenoménu,
který nemá v historii obdoby.
Pro vaši představu:
ze tří miliard lidí, kteří dnes žijí ve městech,
jedna miliarda žije pod hranicí chudoby.
V roce 2030 z pěti miliard lidí,
kteří budou žít ve městech,
dvě miliardy budou žít pod hranici chudoby.
To znamená, že budeme muset postavit
týdně město, které má milión obyvatel,
s rozpočtem 10 000 dolarů na rodinu
během následujících 15 let.
Týdně město, které má milión obyvatel,
s 10 000 dolary na rodinu.
Pokud nevyřešíme tuto rovnici,
lidé se nepřestanou stěhovat do měst.
Nakonec se stejně přestěhují,
ale budou žít ve slumech, favelách
a osadách.
Takže co s tím? Odpověď může přijít
přímo z favel a slumů.
Vodítko můžeme najít v otázce, kterou jsme dostali
před 10 lety.
Dostali jsme za úkol ubytovat 100 rodin,
které nelegálně žili
na polovině hektaru v centru města
Iquique na severu Chile.
Z příspěvku 10 000 dolarů na rodinu
jsme měli koupit pozemek,
zajistit infrastrukturu,
a postavit dům, který by přinejlepším
měl rozlohu 40 metrů čtverečních.
Mimochodem,
cena pozemků,
jelikož se nacházejí v centru města,
je třikrát vyšší,
než co si sociální bydlení může obvykle dovolit.
Kvůli obtížnosti tohoto úkolu
jsme se rozhodili zahrnout rodiny
do procesu pochopení daných omezení
a začali jsme navrhovat řešení s jejich účastí
a zjišťovat, co je v daných podmínkách proveditelné.
Ve volně stojících domech
lze ubytovat 30 rodin.
V řadových domech 60 rodin.
Jediný způsob, jak ubytovat 100 rodin,
bylo začít stavět do výšky.
Začali nám vyhrožovat,
že budou držet hladovku,
pokud se jen odvážíme navrhnout
toto jako řešení,
jelikož by jim to neumožnilo rozšiřovat
jejich malé byty.
Závěrem s rodinami bylo,
a důležité je, že ne naším závěrem,
že jsme měli problém.
Museli jsme inovovat.
Takže co jsme udělali?
Rodina ze střední třídy
žije docela dobře
na 80 metrech čtverečních.
Jenomže, když je nedostatek peněz,
tak trh reaguje tak,
že zmenší rozměr domů
na 40 metrů čtverečních.
Řekli jsme,
co kdybychom
místo 40 metrů čtverečních
malého domu,
přemýšleli jako
o polovině dobrého domu?
Když přeformulujete problém
na polovinu dobrého domu
místo malého domu,
klíčovou otázkou je, kterou polovinu postavit?
Uvědomili jsme si, že veřejné peníze musíme použít na to,
co si rodiny samy nemohou dovolit.
Určili jsme pět částí,
které patří k těm složitějším částem domu,
a požádali rodiny, aby udělali dvě věci:
spojili síly a rozdělili si úkoly.
Náš návrh byl něco mezi
budovou a domem.
Jako budova si náš návrh mohl dovolit
drahé, dobře situované místo
a jako dům náš návrh umožnil rozšiřování.
Pokud si rodiny udrží kontakty a práci
a nebudou vytlačeny na periférii města
během shánění bydlení,
tak jsme věděli, že rozšiřování začne okamžitě.
Během pár týdnu jsme se tak
od sociálního bydlení dostali
k bydlení střední třídy za přispění rodin.
To byl náš první projekt
před 10 lety v Iquique.
Toto je náš poslední projekt v Chile.
Jiný návrh, stejný princip:
Vy poskytnete konstrukci
a rodiny se postarají o zbytek.
Takže účel tohoto návrhu,
abychom pochopili a našli odpověď
na "tři hrozby": rozměr, rychlost
a nedostatku prostředků,
je využití lidského potenciálu stavět.
Rovnici "jednoho miliónu lidí týdně" nevyřešíme,
pokud nevyužijeme lidskou schopnost postavit si sám.
Tudíž s dobrým návrhem
by slumy a favely nemusely být problém,
ale vlastně jediným možným řešením.
Druhý případ je o tom, jak způsob návrhu
může přispět k udržitelnosti.
V roce 2012 jsme se zúčastnili soutěže
o Angelini Innovation Center.
Cílem bylo vytvořit
vhodné prostředí k vytváření vědomostí.
Je pravda, že pro takový záměr,
jako je vytváření vědomostí,
je interakce mezi lidmi a osobní kontakt
podstatný aspekt, s čímž jsme souhlasili.
Pro nás však byla otázka vhodného prostředí
velice podstatnou otázkou.
Chtěli jsme, aby pracovní prostředí mělo
vhodné osvětlení, správnou teplotu
a dobrý vzduch.
Takže jsme se sami sebe zeptali,
zda-li nám může typická administrativní budova
poskytnou v tomto směru řešení?
Jak většinou vypadá taková budova?
Je to spousta podlaží
naskládaných jedno na druhém
s jádrem uprostřed, ve kterém jsou
výtahy, schody, potrubí, elektroinstalace, všechno možné,
a zvenku je to ohraničené skleněnou fasádou,
která vlivem přímého slunečního záření
vytváří uvnitř skleníkový efekt.
K tomu si představme člověka,
který pracuje v sedmém podlaží
a který každý den chodí skrz třetí podlaží,
ale nemá tušení, na čem člověk na tomto podlaží
pracuje.
Pomysleli jsem si, že možná bychom měli tuto skleněnou fasádu
umístit dovnitř.
A co jsme udělali, bylo to,
že jsme měli otevřené atrium,
duté jádro,
stejné množství podlaží,
ale stěny byly na obvodu,
takže když dopadají sluneční paprsky na budovu,
tak nedopadají přímo na sklo ale na stěnu.
Díky otevřenému vnitřnímu atriu
máte možnost vidět, co ostatní dělají
a máte možnost
lépe kontrolovat přístup světla.
A když umístíte stěny
po obvodu,
tak zabráníte přímému vstupu slunečního záření.
Můžete také otevřít okna
a vytvořit tak průvan.
Vytvořili jsme tyto otvory
takových rozměrů, že fungují
jako vyvýšené čtverce,
které vytváří venkovní prostor
po celé výšce budovy.
Nic z toho není žádná velká věda.
Nemusíte nic složitě programovat.
Není to o technologiích.
Je to jen archaický, jednoduchý, selský rozum,
který když jsme použili,
tak jsme se dostali
ze 120 kilowattů na metr čtvereční za rok,
což je běžná energetická spotřeba
k uchlazení skleněné budovy,
na 40 kilowattů na metr čtvereční za rok.
Takže se správným návrhem
není udržitelnost nic jiného než důsledné
použití selského rozumu.
Poslední případ, se kterým se chci podělit, je, jak může návrh
poskytnout obsáhlejší odpověď
na přírodní katastrofy.
Možná víte, že v roce 2010 bylo Chile
zasaženo zemětřesením o síle 8,8 Richterovy škály
a následným tsunami.
Pozvali nás, abychom pracovali
na rekonstrukci města Constitución,
které leží na jihu země.
Měli jsme 100 dní, tedy tři měsíce,
abychom navrhli téměř vše,
od veřejných budov po veřejná prostranství,
ulice, dopravu, bydlení
a hlavně jsme měli vyřešit, jak ochránit
město před dalšími tsunami.
To byla novinka v chilském urbanistickém navrhování
a ve vzduchu bylo spoustu alternativ.
První z nich:
zakázat výstavbu v kritické oblasti.
To by znamenalo utratit 30 miliónu dolarů
na vyvlastnění půdy.
To je přesně to, o čem se v dnešní době debatuje v Japonsku.
Pokud je obyvatelstvo disciplinované
jako to japonské, tak to může fungovat,
ale my v Chile víme,
že tato oblast stejně bude nelegálně osídlena.
Takže tato alternativa byla nereálná a nežádoucí.
Druhá alternativa: postavit velkou zeď,
silnou infrastrukturu,
která odolá síle vln.
Za tuhle alternativu lobovaly
velké stavební společnosti,
jelikož to pro ně znamenalo smlouvy za 42 miliónů dolarů.
Tato alternativa byla preferována i politiky,
jelikož nevyžadovala žádné vyvlastnění půdy.
Ale jak se v Japonsku ukázalo,
tak vzdorovat síle přírody je marné.
Takže tato alternativa byla nezodpovědná.
Tak jako v první příkladě o bydlení
jsme přizvali lidi,
abychom nalezli řešení
s jejich spoluúčastí.
Hlas z reproduktoru: "Jaké město chcete?
Hlasujte pro Constitución.
Přijďte na shromáždění a vyjádřete svůj názor.
Zúčastněte se!"
Já se živím rybařením.
Pracuje pro mě 25 rybářů.
Kam je mám vzít? Do lesa?
Muž: Proč nemůžeme mít betonovou zeď na ochranu?
Samozřejmě dobře postavenou.
Druhý muž: Jsem historie Constituciónu.
A vy mi sem přijdete říct, že zde už nemohu bydlet?
Moje celá rodina zde žila,
vychoval jsem zde své děti
a moje děti tady taky vychovají jejich děti.
A moje vnoučata a všichni ostatní.
Proč mě do toho zatahujete?
Vy, vy mě do toho zatahujete!
Nemůžu stavět v ohrožené oblasti.
On sám to říká.
Třetí muž: Ne,ne, ne Nievesi...
Alejandro Aravena: Nevím, jestli jste zvládli
číst titulky, ale z řeči těla
je vám jasné, že navrhování
se spoluúčastí lidí
není žádná sluníčkářská, romantická sešlost,
kde všichni sníme
o budoucnosti města.
Není to vlastně — (potlesk)
Není to vlastně
o nalezení správné odpovědi.
Je to hlavně o přesném nalezení
správné otázky.
Není nic horšího, než správně odpovědět
na špatnou otázku.
Takže po této události bylo jasné,
že buď vyměkneme
a odejdeme, jelikož to bylo příliš složité,
nebo budeme pokračovat a zeptáme se na to,
co ještě dalšího je trápí.
Jaké další problémy tady jsou,
o které se máme postarat,
když už budujeme od základů.
Řekli nám:
"Je určitě dobré ochránit město před dalšími tsunami,
ceníme si toho, ale další tsunami přijde kdy? Za dalších 20 let?
Ale každý rok máme problém
se záplavami způsobenými silným deštěm.
Navíc jsme uprostřed
oblasti plné lesů
a naše veřejné prostory jsou na nic.
Jsou chudé a nedostatečné.
Původ tohoto města, naše identita
není spojena s budovami, které spadly,
je spojena s řekou,
jenže ta není veřejně přístupná,
jelikož pobřeží je soukromé.
Takže jsme si řekli, že musíme přijít s třetí alternativou.
A naším přístupem bylo proti přírodním hrozbám
mít přírodní odpovědi.
Co kdyby mezi městem
a mořem
byl les,
který se nesnaží vzdorovat
energii přírody,
ale vlivem tření tuto energii rozptýlí?
Les, který by zklidnil vodu
a zabránil tak záplavám?
Může tak splatit historický dluh veřejnému prostoru
a konečně poskytnout
demokratický přístup k řece.
Závěrem navrhování se spoluúčastí lidí
byla alternativa přijatelná jak pro politiky tak pro společnost,
ale stále zde byl problém s náklady
ve výši 48 miliónu dolarů.
Takže jsme provedli audit
ve veřejných financích
a našli jsme, že tři ministerstva
plánují na témže místě tři různé projekty,
aniž by věděli o existenci ostatních projektů.
Jejich celková cena byla 52 miliónu dolarů.
Takže síla syntézy při navrhování
spočívá v efektivní využití
nejméně dostupných zdrojů,
což ale nejsou peníze, ale koordinace.
Tím jsme byli schopni ušetřit
čtyři milióny dolarů a díky tomu je teď onen les
ve výstavbě.
(Potlesk)
Ať už to je síla lidí stavět,
nebo síla selského rozumu,
nebo síla přírody, všechny tyto síly
je třeba převést do formy,
kterou tvoří a tvaruje
ne cement, cihly nebo dřevo,
ale život sám.
Síla syntézy při navrhování
je jen pokus vložit
do samotného jádra architektury
sílu života.
Velice děkuji.
(Potlesk)