Dobro jutro.
Ko sem bil še otrok,
mi je izkušnja spremenila življenje
in je razlog zakaj sem danes tukaj.
En sam trenutek
je globoko zaznamoval moje razmišljanje
o umetnosti, oblikovanju in strojništvu.
Imel sem srečo, da sem odrastel
v družini ljubečih in nadarjenih umetnikov,
v enem od največjih svetovnih mest.
Moj oče, John Ferren, ki je umrl, ko sem imel 15 let
je bil strasten poklicni umetnik,
tako kot je moja mama, Rae.
Pripadal je newyorški šoli
abstraktnih ekspresionistov, ki je
skupaj s svojimi sodobniki
izumil Ameriško moderno umetnost
in prispeval k premiku ameriškega duha časa
proti modernizmu dvajsetega stoletja.
Ali ni osupljivo, da je po tisočletjih
pretežno upodabljajoče umetnosti
sodobna umetnost, primerjalno rečeno,
stara le 15 minut,
a je hkrati danes prevladujoča.
Kot je značilno za pomembne inovacije,
tudi te radikalne ideje niso zahtevale nove tehnologije,
samo sveže razmišljanje in pripravljenost za eksperimentiranje,
vključno z odpornostjo na skoraj vseprisotno kritiko
in zavračanje.
Pri nas doma je bila umetnost povsod.
Bila je kot zrak
okrog nas in nujna za življenje.
Ko sem opazoval očeta slikati,
me je naučil, da bistvo umetnosti
ni v krašenju,
ampak v drugačni obliki sporočanja idej.
Taki, ki lahko premošča razlike med svetovi
znanja in intuicije.
Spričo tako bogatega umetniškega okolja
bi pričakovali, da me bo vleklo
v družinski posel,
ampak ne.
Šel sem po poti večine otrok,
ki so genetsko naravnani,
da svoje starše spravljajo na rob pameti.
Umetniški poklic me ni zanimal,
še posebno ne slikarstvo.
Rad sem imel elektroniko in naprave -
razstavljanje in gradnja novih,
in kako jih pripraviti do delovanja.
Na srečo smo v družini imeli tudi inženirje
in skupaj z mojimi starši
so bili moji prvi vzorniki.
Vsem je bilo skupno,
da so trdo, trdo delali.
Moj dedek je imel v lasti tovarno
za izdelavo kovinskih kuhinjskih omaric v Brooklynu.
Za vikende me je peljal na ulico Cortland Street,
tedaj newyorško ulico radijskih postaj.
Tam sva brskala po ogromnih kupih
zavržene elektronike
in za nekaj pičlih dolarjev domov nosila zaklade,
kot je naprava za metanje bomb
in dele prvega IBM računalnika.
Ti predmeti so mi bili tako uporabni kot zanimivi.
Strojništva in kako stvari delujejo se nisem
naučil v šoli
ampak z razstavljanjem in preučevanjem
teh čudovito zapletenih naprav.
To sem počel ure vsak dan,
in se izogibal smrti zaradi električnega šoka.
Življenje je bilo lepo.
Toda na žalost so vsako poletje
naprave ostale doma,
ko sem s starši odpotoval čez lužo
na spoznavanje zgodovine, umetnosti in oblikovanja.
Obiskovali smo velike muzeje in zgodovinske zgradbe
tako po Evropi kot Bližnjem Vzhodu.
Da pa bi gojila moje rastoče zanimanje
za znanost in tehnologijo,
sta me starša puščala na različnih krajih
kot je londonski Muzej znanosti.
Tam sem cele ure taval sam
in preučeval zgodovino znanosti in tehnologije.
Ko pa sem bil star dobrih devet let,
smo šli v Rim.
Na nek posebno vroč poletni dan
smo obiskali krožno zgradbo, ki na zunaj
ni bila posebno zanimiva.
Oče je dejal, da se imenuje Panteon,
tempelj posvečen vsem bogovom.
Kot rečeno, na zunaj ni bila videti nič posebnega,
a ko smo vstopili
so me nemudoma osupnile tri stvari:
Bilo je prijetno hladno,
kljub neznosni vročini zunaj.
Bilo je zelo temno in edini vir svetlobe
velika odprta luknja v strehi.
Oče mi je pojasnil, da to ni samo odprta luknja,
ampak, da se imenuje 'oculus',
oko v nebesa.
Nekaj je bilo na tem kraju,
nisem vedel kaj, le da je nekaj posebnega.
Ko smo stopili na sredo prostora,
sem pogledal v nebo skozi oculus.
To je bila prva cerkev, ki sem jo obiskal,
ki je ponujala neoviran stik
med človekom in bogom.
Spraševal sem se, kaj pa, ko dežuje?
Oče je temu res rekel oculus,
a je bila resnično le velika luknja v strehi.
Pogledal sem na tla in videl odtoke,
vrezane v kamnita tla.
Ko sem se privadil na temo,
sem opazil podrobnosti na tleh
in stenah.
Nič posebnega tam, samo isti kipi,
ki smo jih ves čas gledali po celem Rimu.
Izgledalo je kot Apijska cesta;
prikazal se je trgovec z marmorjem
s svojo knjigo vzorcev, pokazal jo je Hadrijanu
in ta je rekel: "Vse bomo vzeli."
(Smeh)
Toda strop je bil čudovit.
Izgledala je kot geodezična kupola arhitekta Buckminsterja Fullerja.
Te sem že videl
in 'Bucky' je bil očetov prijatelj.
Bilo je sodobno, visoko tehnološko, impresivno,
ogromen razpon kupole, kar 43,3 metra,
nenaključno povsem enak višini zgradbe.
Oboževal sem ta kraj.
Bilo je res čudovito, česa takega še nisem videl,
zato sem vprašal očeta: "Kdaj so to zgradili?"
Odgovoril je: "Pred dobrimi 2.000 leti."
Rekel sem: "Ne, mislim streha."
Mislil sem namreč, da je to sodobna streha,
ki je nadomestila prvotno,
morebiti uničeno v neki davni vojni.
Dejal je: "To je prvotna streha."
Tisti trenutek mi je spremenil življenje
in spominjam se ga, kot bi bilo včeraj.
Prvič sem se zavedel, da so bili ljudje pametni
že pred 2.000 leti. (Smeh)
To me ni nikoli prešinilo.
Denimo, piramide v Gizi,
ki smo jih obiskali leto pred tem,
so resnično osupljive, solidna zasnova,
a dajte meni neomejen proračun,
20.000 do 40.000 delavcev in okrog 10 do 20 let
za rezanje in premikanje kamnitih blokov prek podeželja,
in tudi jaz vam zgradim piramide.
A nobena mera gole sile
vam ne ustvari kupole Panteona,
ne takrat, ne danes.
In kot po naključju je še vedno največja
neojačana betonska kupola, kar so jih zgradili.
Za gradnjo Panteona so bili potrebni čudeži.
S čudeži mislim reči,
ki so tehnološko komajda mogoče,
visoko tvegane in mogoče celo
neuresničljive v tem trenutku v zgodovini
še posebno ne z vaše strani.
Na primer, to so nekateri čudeži Panteona.
Da je bila gradnja sploh strukturno mogoča,
so morali iznajti super-močen beton
in za nadzor teže
prilagajati gostoto agregata,
ob vzpenjanju s kupolo navzgor.
Za moč in lahkost so v strukturi kupole
uporabili pet vrst kaset,
ki se z višino manjšajo,
kar ustvarja dramatično vsiljeno perspektivo
zasnovi kupole.
V notranjosti je bil čudovit hlad
zaradi ogromne toplotne mase zgradbe,
zaradi naravne konvekcije zraka, ki uhaja
skozi oculus
in zaradi Venturijevega efekta, ko veter zapiha
čez vrh zgradbe.
Tedaj sem prvič odkril, da je tudi svetloba snov.
Soj svetlobe skozi oculus
je bil hkrati čudovit in otipljiv
in prvikrat sem spoznal,
da se svetlobo lahko oblikuje.
In od vseh vrst oblikovanja,
vizualnega oblikovanja,
je brez nje vse ostalo nepomembno;
kajti brez svetlobe ne moreš videti nobene od njih.
Spoznal sem tudi, da nisem bil prvi,
ki je menil, da je to res poseben kraj.
Preživel je silo težnosti, barbare, plenilce, načrtovalce
in zob časa, da je postal
po mojem mnenju najdlje
stalno obljudena zgradba v zgodovini.
V veliki meri sem zaradi tega obiska
postopoma spoznal,
da v nasprotju s tistim, kar so me učili v šoli,
svetova umetnosti in oblikovanja
pravzaprav nista bila nezdružljiva
z znanostjo in inženirstvom.
Spoznal sem, da ko jih združiš
lahko ustvariš čudovite reči,
ki jih ne bi mogel le na enem samem področju.
A v šoli so bila z redkimi izjemami
vedno obravnavana kot ločeni svetovi,
in še vedno je tako.
Učitelji so dejali, da se moram zresniti
in se osredotočiti na eno ali drugo.
Toda, siljenje k specializaciji
me je samo še bolj vodilo v občudovanje polihistorjev
kot so Michelangelo, Leonardo da Vinci,
Benjamin Franklin;
ljudje, ki so počeli prav nasprotno.
In to me je vodilo v sprejemanju
obeh svetov in želji da sem v njih.
Kako so se torej projekti tako edinstvene ustvarjalne vizije in tehnične zapletenosti
kot Panteon zares zgodili?
Nekdo, mogoče Hadrian,
je moral imeti izjemno ustvarjalno vizijo.
Potrebovali so sposobnosti pripovedništva in vodenja
nujni za financiranje in izvedbo,
ter mojstrsko znanje znanosti in tehnologije
s sposobnostjo in znanjem,
da obstoječe inovacije razvijejo še dlje.
Mislim, da morate biti za ustvarjanje takih redkih izjemnih priložnosti
sposobni izvesti vsaj pet čudežev.
Težava je, da ne glede na to kako nadarjeni,
bogati, ali pametni ste,
lahko zberete le do enega in pol.
To je to. To je kvota.
Potem vam zmanjka časa, denarja, zagona,
kakorkoli.
Zapomnite si, večina si ne more niti predstavljati
enega od teh tehničnih čudežev
potrebujete pa jih vsaj pet za Panteon.
Po mojih izkušnjah, imajo ti redki vizionarji,
ki lahko razmišljajo preko meja sveta
umetnosti, oblikovanja in inženirstva,
sposobnost, da opazijo
kdaj so drugi zagotovili dovolj čudežev,
da postane cilj dosegljiv.
Gnani z jasnostjo svoje vizije
zberejo pogum in odločnost,
da napravijo preostale čudeže
in pogosto iz stvari za katere drugi mislijo, da so
nepremostljive ovire
in iz njih napravijo značilnosti.
Na primer Panteonov oculus.
Z vztrajanjem, da ostane v zasnovi,
niste mogli uporabiti velikega dela gradbene tehnologije,
ki je bila razvita za rimske arkade.
Toda s sprejetjem težave
in ponovnem premisleku o razporeditvi teže in obremenitev,
so se domislili zasnove, ki deluje samo,
če je v stropu velika luknja.
Ko je to narejeno, lahko dobite estetske
in oblikovne koristi svetlobe, hlajenja
in tisto kritično povezavo z nebom.
Ni slabo.
Ti ljudje niso samo verjeli,
da je nemogoče mogoče,
ampak da mora biti storjeno.
Dovolj prazgodovine.
Kateri so novodobni primeri inovacij,
ki združujejo ustvarjalno oblikovanje
in tehnološki napredek v tako prefinjeni obliki,
da se jih bodo spominjali
še tisoč let za nami?
No, poslati človeka na Luno je bila dobra poteza,
in njegova varna vrnitev nazaj tudi ni bila slaba stvar.
Ko že omenjamo en velik skok:
Težko si je zamisliti globlji trenutek
v človeški zgodovini
kot je to, da smo zapustili lasten planet
zato, da smo stopili na drugega.
Kaj je prišlo za Luno?
Vabljivo bi bilo reči, da je današnji Panteon
internet
ampak mislim, da je to precej narobe,
ali pa je le del zgodbe.
Internet ni Panteon.
Je bolj iznajdba betona:
pomemben, absolutno potreben
za izgradnjo Panteona
in vzdržljiv,
a povsem nezadosten sam po sebi.
A kakor je bila tehnologija betona
kritična pri realizaciji Panteona,
bodo novi snovalci izrabili tehnologijo interneta,
za ustvarjanje novih idej, ki bodo preživele.
Odličen primer je pametni telefon.
Kmalu ga bo imela večina
ljudi na planetu
in ideja o povezovanju vseh
tako z znanjem kot drug z drugim bo preživela.
Kaj torej sledi?
Kateri jutrišnji napredek bo enakovreden Panteonu?
Ko sem razmišljal o tem,
sem zavrnil več zelo verjetnih
in dramatičnih prihodnjih prebojev.
Recimo zdravilo za raka.
Zakaj? Ker so panteoni zasidrani
v oblikovanih fizičnih objektih,
takih, ki navdihujejo preprosto prek opazovanja
in izkušnje
in bodo to počeli še v neskončnost.
To je drugačen jezik, tak kot umetnost.
Ostali ključni prispevki, ki podaljšujejo življenje
in lajšajo trpljenje, so seveda nujni
in fantastični,
ampak so del premice
našega celotnega znanja in tehnologije
kot internet.
Kaj torej je naslednje?
Mogoče v nasprotju s pričakovanji
ugibam, da bo to vizionarska ideja
iz poznih tridesetih let,
ki je bila oživljena še vsako sledeče desetletje:
avtonomna vozila.
Zdaj si mislite, ah, daj no mir.
Kako bi lahko bila spolirana verzija dalinjskega upravljanja
nekaj globokega?
Poglejte, večina našega sveta
je zgrajena okrog cest in transporta.
Te so bile tako ključne za uspeh
rimskega imperija
kot je meddržavno avtocestno omrežje
zaslužno za blaginjo in razvoj
Združenih držav Amerike.
Danes na cestah, ki povezujejo naš svet,
vladajo avtomobili in tovornjaki,
ki so večinoma nespremenjeni
že zadnjih 100 let.
In čeprav to danes ni očitno
bodo avtonomna vozila ključna tehnologija,
ki bo omogočila preoblikovanje mest
in posledično civilizacije.
Razlogi so sledeči:
Ko bodo nekoč postala vsakdanja,
bodo ta vozila vsako leto rešila
na desettisoče življenj samo v ZDA
in milijon globalno.
Energetska poraba in onesnaženje
bosta drastično padli.
Večina cestnih zastojev
bo iz naših mest in izven njih izginila.
Omogočila bojo izvedbo privlačnih novih idej
na področju zasnove mest, dela
in načina življenja.
Hitreje bomo prispeli na cilj
in družba bo polovila ogromne količine
izgubljene produktivnosti,
ki se danes izgublja s tičanjem v zastoju in hkratnim onesnaževanjem.
Ampak zakaj zdaj? Zakaj menimo, da smo pripravljeni?
Zato, ker so v zadnjih 30 letih
ljudje izven avtomobilske industrije
vložili nešteto milijonov
v ustvarjanje potrebnih čudežev,
a za povsem druge namene.
Potrebovali smo ustanove kot DARPA, univerze
in podjetja povsem izven avtomobilske industrije,
da smo opazili, da če bomo bistri
bi lahko avtonomijo ustvarili zdaj.
Kaj je torej pet čudežev potrebnih za avtonomna vozila?
Prvi je ta, da morate vedeti
kje ste in točno koliko je ura.
To je bilo lepo rešeno z GPS sistemom,
Globalnim Pozicijskim Sistemom,
ki ga je postavila ameriška vlada.
Vedeti morate kje so vse ceste,
kakšna so pravila in kam greste.
Različne potrebe osebnih navigacijskih sistemov,
avtomobilske navigacije
in spletni zemljevidi rešujejo ta problem.
Potrebujete skoraj popolnoma neprekinjeno komunikacijo
z visoko zmogljivimi računalniškimi omrežji
iz z ostalimi v bližini,
da razumete njihov namen.
Brezžična tehnologija, razvita za mobilne naprave,
je z manjšimi prilagoditvami
povsem ustrezna rešitev.
Verjetno bi želeli nekaj rezerviranih cest
za začetek,
za katere bi se družba in njeni odvetniki
strinjali, da so varne za ta namen.
Začelo bi se s posameznimi voznimi pasovi
in se nadaljevalo od tam.
In nazadnje morate znati prepoznavati
ljudi, znake in objekte.
Strojni vid, posebni senzorji in visoko zmogljivi računalniki,
se lahko spoprimejo z večino tega,
a kot kaže veliko ni dovolj dobro,
ko je v avtu vaša družina.
Občasno bodo morali ljudje posegati v odločitve.
Za to bi avto mogoče moral dejansko zbuditi
potnika in ga vprašati, kaj za vraga
je ta velika kepa sredi ceste.
Ni slabo, in to bi nam dalo nov občutek smisla
v takem novem svetu.
Poleg tega, ko bi voznik pojasnil
svojemu zmedenemu avtu,
da je velikanski piščanec sredi križišča
pravzaprav restavracija
in da je varno peljati naprej,
bo tudi vsak drug avto na površju Zemlje
to vedel od tedaj dalje.
Pet čudežev je tako v veliki meri narejenih
in sedaj potrebujete samo jasno vizijo
boljšega sveta, napolnjenega z avtonomnimi vozili
z zapeljivo lepimi in novimi uporabnimi funkcijami
ter veliko denarja in trdega dela,
da to naredite.
Začetek je sedaj le nekaj let stran
in napovedujem, da bodo avtonomna vozila
trajno spremenila naš svet
tekom nekaj prihodnjih desetletij.
Za zaključek; Postopoma sem začel verjeti,
da so sestavine za naslednje Panteone
vse okrog nas,
samo čakajoč na vizionarje
z obširnim znanjem,
multidisciplinarnimi veščinami
in močno strastjo,
da jih izkoristijo in uresničijo svoje sanje.
A taki ljudje se ne pojavijo
kar spontano.
Potrebno jih je negovati in vzpodbujati
že od otroštva.
Moramo jih ljubiti in jim pomagati
odkriti njihove strasti.
Spodbujati jih moramo k trdemu delu
in jim pomagati razumeti, da je neuspeh
nujna sestavina uspeha,
tako kot vztrajnost.
Pomagati jim moramo odkriti njihove vzornike
in jim dati samozavest, da verjamejo vase
in da je vse mogoče.
Tako kot je to storil moj dedek, ko sva brskala med odpadki,
kot so to naredili moji starši,
ko so me peljali v muzeje,
jih moramo vzpodbujati, da poiščejo svojo pot,
čeprav je zelo drugačna od naše.
Toda, opozarjam:
občasno jih moramo tudi odtrgati
od njihovih novodobnih čudežev,
od računalnikov, telefonov, tablic,
igralnih konzol in televizij
in jih odpeljati na sonce
zato, da lahko izkusijo tako naravne
kot oblikovne čudeže našega sveta,
našega planeta in naše civilizacije.
Če jih ne bomo, ne bodo razumeli
kaj sploh so te dragocene reči
in da bodo nekoč odgovorni
za njihovo zaščito in izboljšavo.
Prav tako je nujno, da razumejo
nekaj kar je vse premalo cenjeno
v našem vedno bolj tehnološko odvisnem svetu:
da umetnost in oblikovanje
nista razkošje
niti nekaj nezdružljivega
z znanostjo in inženirstvom.
Pravzaprav sta ključni za tisto kar nas dela posebne.
Nekega dne, če boste imeli priložnost,
lahko mogoče peljete svoje otroke
v pravi Panteon,
kot bova z ženo peljala najino hčer Kiro,
da sama izkusi
moč te osupljive zasnove,
ki je na povsem običajen dan v Rimu
segla 2.000 let v prihodnost,
da je določila pot mojega življenja.
Hvala.
(Aplavz)