Deci, imaginează-ți că ți-ai miniaturizat smartphone-ul
și ți l-ai legat direct la creier.
Dacă ai avea un asemenea cip cerebral,
ai putea încărca și descărca de pe internet
cu viteza gândului.
Accesarea rețelelor sociale sau a Wikipediei ar semăna foarte mult...
cel puțin din interior...
cu consultarea propriei memorii.
Ar fi la fel de ușor și intim ca a gândi.
Dar ți-ar fi oare mai ușor să știi ce e adevărat?
Doar pentru că un mod de accesare a informației e mai rapid
nu înseamnă și că e mai de încredere, desigur,
și nu înseamnă că l-am interpreta cu toții la fel.
Și nu înseamnă că ai fi mai bun în a-l evalua.
Ai putea fi chiar mai slab,
mai multe date înseamnă mai puțin timp pentru evaluare.
Ceva asemănător ni se întâmplă deja chiar acum.
Purtăm deja o lume de informații în buzunare,
dar pare că, cu cât împărtășim și accesăm mai multă informație online,
cu atât mai dificil poate fi pentru noi să facem distincția
între ceea ce e real și ceea ce e fals.
E ca și cum știm mai mult, dar înțelegem mai puțin.
Presupun că e o caracteristică a vieții moderne
ca părți mari din public să trăiască în bule de informații izolate.
Suntem polarizați în privința valorilor, dar și a faptelor.
Unul din motive e că analiza datelor care pune în mișcare internetul
ne oferă nu doar mai multă informație,
ci mai multă informație dorită de noi.
Viața noastră online e personalizată,
totul, de la reclamele citite
la veștile care intră în fluxul nostru de Facebook,
e conceput special pentru a ne satisface preferințele.
Deși primim mai multă informație,
o mare parte din aceasta ajunge să ne reflecte pe noi
la fel de mult pe cât reflectă realitatea.
Aceasta sfârșește, cred,
prin a ne umfla bula, în loc să o spargă.
Astfel, poate că nu e o surpriză
că ne regăsim într-o situație paradoxală,
aceea de a ne gândi că știm atât de mult,
fără ca totuși să ne punem de acord asupra a ce anume știm.
Deci cum vom soluționa această problemă a polarizării cunoașterii?
O tactică evidentă e să încercăm să remediem tehnologia folosită,
să reconcepem platformele digitale,
pentru a le face mai puțin susceptibile la polarizare.
Sunt fericit să raportez
că mulți oameni deștepți de la Google și Facebook lucrează chiar la asta.
Iar aceste proiecte sunt vitale.
Cred că remedierea tehnologiei este, evident, foarte importantă,
dar nu cred că doar tehnologia și remedierea ei va soluționa problema
polarizării cunoașterii.
Nu cred asta fiindcă nu cred că, în cele din urmă,
e o problemă tehnologică.
Cred că e o problemă umană,
care are legătură cu modul în care gândim și cu ceea ce prețuim.
Ca să rezolvăm asta, cred că vom avea nevoie de ajutor.
Vom avea nevoie de ajutorul psihologiei și al științei politice.
Dar cred că vom avea nevoie și de ajutorul filozofiei.
Deoarece, pentru a soluționa problema polarizării cunoașterii,
va trebui să ne reconectăm
cu o idee fundamentală, filozofică:
aceea că trăim într-o realitate comună.
Ideea unei realități comune este, presupun, asemănătoare
multor concepte filozofice:
ușor de enunțat,
dar misterios de dificil de pus în practică.
Pentru a o accepta,
cred că trebuie să facem trei lucruri,
fiecare fiind o provocare în momentul de față.
În primul rând, trebuie să credem în adevăr.
Probabil că ați remarcat
că cultura noastră are o relație oarecum tulbure
cu acest concept în prezent.
Pare că ne contrazicem atât de mult încât,
cum a spus recent un comentator politic,
e ca și când nu mai există date reale.
Dar acest raționament e, de fapt,
expresia unei argumentații seducătoare ce plutește în aer.
Și e cam așa:
nu putem păși în afara perspectivelor proprii,
nu putem păși în afara prejudecăților noastre.
De fiecare dată când încercăm,
primim mai multă informație din perspectiva noastră.
Astfel, acest raționament sună așa:
putem admite la fel de bine că adevărul obiectiv e o iluzie
sau că nu contează,
deoarece fie nu vom ști niciodată ce e,
fie nici nu există.
Aceasta nu e o idee filozofică nouă...
scepticismul cu privire la adevăr.
La sfârșitul secolului trecut, după cum știu unii dintre voi,
era foarte popular în unele cercuri academice.
De fapt, acesta datează din vremea filozofului grec Protagoras,
dacă nu chiar dinainte.
Protagoras a spus că adevărul obiectiv e o iluzie
deoarece „omul e măsura tuturor lucrurilor”.
Omul e măsura tuturor lucrurilor.
Asta poate semăna cu politica realistă,
eliberatoare,
deoarece fiecare își poate descoperi sau crea astfel propriul adevăr.
De fapt, cred că e un raționament egocentric
deghizat drept filozofie.
Acesta confundă dificultatea de a fi sigur
cu imposibilitatea adevărului.
Uitați...
bineînțeles că e dificil să fii sigur de orice:
am putea trăi cu toții în „Matrix”.
Ai putea avea un cip cerebral în cap
care îți transmite informații greșite.
Dar, în practică, suntem de acord cu tot felul de adevăruri.
Suntem de acord că gloanțele pot ucide oameni.
Suntem de acord că nu poți să dai din brațe și să zbori.
Suntem de acord... sau ar trebui...
că există o realitate externă
și că ignorarea sa ne poate face rău.
Cu toate acestea, scepticismul față de adevăr poate fi tentant,
deoarece ne permite să ne justificăm propriile prejudecăți.
Când facem asta, suntem cam ca tipul din film
care știa că trăiește în „Matrix”,
dar a decis că îi place acolo.
În cele din urmă, te simți bine să obții ceea ce vrei.
Te simți bine să ai dreptate mereu.
Așa că, adesea ne e mai ușor
să ne ascundem în bulele noastre confortabile de informații,
să trăim cu neîncredere
și să credem că aceste bule sunt măsura realității.
Un exemplu al felului în care neîncrederea ne penetrează acțiunile
este reacția la fenomenul știrilor false.
Știrile false răspândite pe internet
în alegerile prezidențiale americane din 2016
au fost concepute să ne mențină prejudecățile,
să ne umfle bulele.
Dar ceea ce a fost izbitor la ele
a fost nu doar că au păcălit atât de mulți oameni.
Ceea ce mi s-a părut izbitor mie la știrile false,
la acest fenomen,
a fost rapiditatea cu care el a devenit subiect de polarizare a cunoașterii.
Atât de mult încât însuși termenul de „știri false”
înseamnă acum doar „știre ce nu-mi place”.
E un exemplu al neîncrederii în adevăr despre care vorbesc.
Dar, cred, ceea ce e cu adevărat periculos
la scepticismul cu privire la adevăr
e că duce la depotism.
„Omul e măsura tuturor lucrurilor”
devine inevitabil „Acest om e măsura tuturor lucrurilor”.
Tot așa cum „fiecare pentru sine”
pare să devină întotdeauna „doar cel puternic supraviețuiește”.
La finalul cărții lui Orwell „1984”,
polițistul gândurilor O'Brien îl torturează pe Winston Smith
pentru a ajunge să creadă că doi plus doi fac cinci.
Scopul acestui lucru, potrivit lui O'Brien,
e că dorește să-l convingă pe Smith că orice spune partidul e adevărul,
iar adevărul e orice spune partidul.
Și ceea ce O'Brien știe e că, odată acceptată această idee,
dezacordul critic e imposibil.
Nu poți vorbi de adevăr puterii
dacă puterea spune adevărul prin definiție.
Am spus că pentru a accepta că trăim într-o realitate comună,
e nevoie de trei lucruri.
Primul lucru e să credem în adevăr.
Al doilea lucru poate fi rezumat
de fraza latină preluată de Kant drept motto al Iluminismului:
„Sapere aude”,
sau „îndrăznește să știi”.
Sau, cum dorește Kant, „îndrăznește să afli singur”.
Cred că în primele zile ale internetului,
mulți dintre noi credeau
că tehnologia informațiilor ne va ușura mereu
sarcina de a afla singuri
și, bineînțeles, în multe privințe, asta a făcut.
Dar, pe măsură ce internetul a devenit tot mai mult parte a vieții noaste,
bazarea noastră pe el, modul de utilizare,
au devenit tot mai pasive.
Mult din ceea ce știm azi se datorează Google.
Descărcăm seturi de date preîmpachetate
și le aruncăm pe banda rulantă a rețelelor sociale.
Cunoașterea prin Google e bună
tocmai fiindcă implică un fel de externalizare intelectuală.
Efortul nostru e preluat de o rețea de persoane și algoritmi.
Și asta ne permite, bineînțeles, să nu ne încărcăm mințile
cu tot felul de date.
Putem să le descărcăm când ne trebuiesc.
Și asta e grozav.
Dar există o diferență între a descărca un set de date
și a înțelege cu adevărat cum sau de ce sunt acele date așa cum sunt.
A înțelege de ce se răspândește o anumită boală
sau cum se face o demonstrație matematică
sau de ce prietenul tău e deprimat
implică mai mult decât să descărci.
Va presupune, cel mai probabil,
să lucrezi și singur,
să ai puțină viziune creativă,
să folosești imaginația,
să ieși pe teren,
să faci experimentul,
să faci demonstrația,
să vorbești cu cineva.
Nu spun, desigur, că ar trebui să încetăm să aflăm prin Google.
Spun doar
că n-ar trebui să-l supraestimăm.
Trebuie să găsim moduri de a încuraja forme de cunoaștere activă
și care nu implică mereu evitarea efortului nostru în bula noastră.
Căci chestia despre cunoașterea de pe Google e că adesea ajunge să fie
cunoaștere de tip bulă.
Și cunoașterea asta înseamnă să ai întotdeauna dreptate.
Dar a îndrăzni să știi,
a îndrăzni să înțelegi,
înseamnă să riști să te înșeli.
Înseamnă să riști să afli
că ceea ce vrei și ceea ce e adevărat sunt două lucruri diferite.
Astfel ajung la al treilea lucru ce cred că trebuie făcut
dacă vrem să acceptăm că trăim într-o realitate comună.
Iar acest al treilea lucru e: să avem puțină modestie.
Și aici mă refer la modestia epistemică,
care înseamnă, într-un fel,
să știi că nu le știi pe toate.
Dar înseamnă și ceva mai mult de-atât.
Înseamnă ca viziunea ta despre lume să fie deschisă îmbunătățirii
aduse de dovezile și experiența altora.
Viziunea ta să fie deschisă îmbunătățirii
aduse de dovezile și experiența altora.
Adică nu doar să fii deschis la schimbare.
Nu doar să fii deschis la autoperfecționare.
Înseamnă să consideri că cunoașterea ta poate fi îmbunătățită
sau îmbogățită de contribuția altora.
E parte din ceea ce implică recunoașterea faptului
că există o realitate comună
față de care ești și tu responsabil.
Nu cred că e exagerat când spun
că societatea noastră nu se descurcă prea bine cu îmbunătățirea sau încurajarea
acestui fel de modestie.
Și e așa, parțial, fiindcă
tindem să facem confuzia între aroganță și siguranță de sine.
Și asta, parțial, fiindcă, știți,
e mai ușor să fii arogant.
E mai ușor să crezi că le știi pe toate.
E mai ușor să crezi că le-ai descifrat pe toate.
Dar ăsta e încă un exemplu al neîncrederii în adevăr
despre care vorbeam.
Așadar, conceptul realității comune,
la fel ca multe concepte filozofice,
poate părea atât de evident,
încât privim dincolo de el,
uitând de ce e important.
Democrațiile nu pot funcționa dacă cetățenii lor nu se străduiesc,
măcar din când în când,
să locuiască un spațiu comun,
un spațiu unde pot schimba idei,
mai ales atunci când...
sunt în dezacord.
Dar nu te poți strădui să locuiești acel spațiu
dacă nu accepți deja că trăiești în aceeași realitate.
Ca să acceptăm, trebuie să credem în adevăr,
trebuie să încurajăm moduri active de cunoaștere.
Și trebuie să avem modestia
de a realiza că nu suntem măsura tuturor lucrurilor.
Poate vom realiza, într-o bună zi, viziunea
de a avea internetul în creierul nostru.
Dar dacă vrem ca acest lucru să fie eliberator, nu terifiant,
dacă dorim să ne extindem înțelegerea,
și nu doar cunoașterea pasivă,
trebuie să ne amintim că perspectivele noastre,
oricât de minunate și frumoase ar fi,
sunt doar asta...
perspective asupra unei realități.
Mulțumesc.
(Aplauze)