Képzeljék el, hogy lekicsinyítik, és közvetlenül az agyukba ültetik
okostelefonjukat.
Ilyen agycsippel képesek lennének
bármit föltölteni az internetre, és letölteni róla
a gondolat sebességével.
A közösségi média vagy a Wikipédia elérése olyan lenne, mintha...
– legalábbis belülről nézve –
mintha memóriájukban keresgélnének.
Oly könnyű és közvetlen lenne, mint a gondolkodás.
De megkönnyítené-e az igazság fölismerését,
hogy gyorsabban jutunk az információhoz?
Persze, ez nem jelenti azt, hogy megbízhatóbb,
sem azt, hogy mindnyájan egyformán értelmezzük,
sőt azt sem, hogy pontosabban tudnánk értékelni.
Sőt, rosszabbul is járhatunk,
hiszen ha több az adat, kevesebb idő jut az értékelésre.
Már manapság is ilyesmi történik velünk.
Már a zsebünkben hordozzuk az információ világát,
de úgy látszik, minél több információt adunk és kapunk az interneten,
annál nehezebb eldönteni,
mi a különbség a valóság és a hamisítvány között.
Úgy néz ki, hogy többet tudunk, de azt kevésbé értjük.
A modern kor jellemzője,
hogy a nagyközönség elszigetelt infóbuborékokban él.
Polarizálódtunk: nemcsak az értékeket, hanem a tényeket tekintve is.
Ennek egyik oka, hogy az internetet mozgató adatelemzés
nemcsak több infót nyújt nekünk,
hanem többet, mint szeretnénk.
Az online létünk személyessé vált:
az olvasott hirdetésektől
a Facebookról áradó hírekig minden egyénre szabott,
hogy megfeleljen személyes érdeklődésünknek.
Miközben több információhoz jutunk,
a sok információ legalább annyira bennünket tükröz,
mint a valóságot.
Az a vége, hogy egyre nagyobb buborékokat fújunk,
ahelyett hogy szétpukkasztanánk őket.
Ezért nem meglepő,
hogy ellentmondásos helyzetbe kerültünk, mert azt hisszük,
hogy sokkal többet tudunk,
miközben abban sem értünk egyet, hogy mit tudunk.
Hogy oldjuk meg a tudáspolarizáció problémáját?
Az egyik kézenfekvő taktika a technológiánk javítása
a digitális felületek újratervezésével,
hogy kevésbé legyenek hajlamosak a polarizációra.
Örömmel jelenthetem,
hogy a Google és a Facebook sok okos embere ezen dolgozik.
Ez életképes irányzat.
Hiszem, hogy a technológia javítása valóban fontos,
de kétlem, hogy önmagában megoldás lenne
a tudáspolarizációra.
Azért nem hiszek benne, mert végtére is,
ez nem technológiai kérdés.
Szerintem ez emberi kérdés,
mert gondolkodásunkkal és értékválasztásunkkal függ össze.
A megoldásához segítségre lesz szükségünk.
A lélektan és a politikatudomány segítségére.
De ugyanilyen fontos a filozófia segítsége is.
A tudáspolarizáció megoldásához
ismét föl kell használnunk
egy alapvető filozófiai elképzelést:
azt, hogy közös valóságban élünk.
A közös valóság elve olyan,
mint sok filozófiai fogalom:
könnyű megfogalmazni,
de rejtelmesen bonyolult átültetni a gyakorlatba.
Hogy valóban elfogadhassuk,
három dologra van szükségünk,
s mindegyikük kemény dió.
Először: hinnünk kell az igazságban.
Tán észrevették,
hogy kultúránk valami zavaros viszonyban van
ezzel a fogalommal.
Úgy tűnik, mintha nem nagyon értenénk egyet azzal
– ahogy egy politikai kommentátor fogalmazott nemrég –,
mintha már nem lennének tények.
Ám e gondolat csak egy megtévesztő,
mindenütt jelenlévő érvsorozat kifejeződése
Így működik:
egyszerűen képtelenek vagyunk nézőpontot váltani,
képtelenek vagyunk legyűrni elfogultságunkat.
Minden próbálkozásunkkor
nézőpontunkhoz gyűjtünk újabb infót.
A gondolatmenet azzal folytatódik,
hogy arra jutunk: az objektív igazság csupán áltatás,
és nincs is jelentősége,
mert vagy soha meg nem ismerjük,
vagy eleve nem is létezik.
Az igazságban való kételkedés
nem új filozófiai gondolat.
A múlt század végén
nagyon népszerű volt a tudósok körében.
De a gondolat Prótagorasz ókori görög filozófusig
vagy még régebbre nyúlik vissza,
Prótagorasz szerint az objektív igazság csupán áltatás,
mert "minden dolog mértéke az ember".
Minden dolog mértéke az ember.
Az ember ezt üdítő reálpolitikának
vagy fölszabadítónak érzi,
mert saját igazságunk meglelésére ad lehetőséget.
De azt hiszem, ez filozófiának álcázott
önáltató okoskodás.
Összemossa a bizonyosság bonyolultságát
az igazság lehetetlenségével.
Nézzék, természetesen
nehezen lehetünk biztosak bármiben;
lehet, hogy mi mind a Mátrixban élünk.
Lehet, hogy csip van az agyunkban,
amely hamis információt táplál belénk.
De a gyakorlatban azért egyetértünk a tényekkel.
Nem vitatjuk, hogy a golyó embert ölhet.
Nem vitatjuk, hogy karunkkal csapkodva sem repülhetünk.
Egyetértünk vele – vagy kellene –,
hogy létezik külső valóság,
s pórul járunk, ha nem veszünk róla tudomást.
Mindazonáltal, az igazságban való kétkedés csábító lehet,
mert igazolhatja előítéleteinket.
Ha ezt tesszük, olyanok vagyunk, mint a film szereplője,
aki tudta, hogy a mátrixban él,
de úgy döntött, hogy ott jól érzi magát.
Hiszen kellemes érzés, ha azt kapjuk, amire vágyunk.
Jó érzés, ha mindig igazunk van.
Néha könnyebb elrejtőznünk
otthonos információs buborékunkba,
hazugságban élni,
és a buborékokat a valóság mércéjének tekinteni.
Pl., az álhír jelenségére az önmeggyőzés
illetve önbecsapás a reakcióképzés vagy kompenzáció egyik módja.
Az 2016-os amerikai elnökválasztás alatt
az interneten terjesztett álhírek célja
előítéleteink táplálása
és buborékaink felfújása volt.
Nem az volt ebben az igazán megdöbbentő,
hogy annyian bedőltek neki.
Számomra a megdöbbentő az álhírekkel kapcsolatban
maga a jelenség volt,
hogy milyen gyorsan vált a tudáspolarizáció tárgyává:
olyannyira hogy az álhír fogalma
ma már csupán annyit tesz: "olyan hír, amely nem tetszik".
Ez példázza az igazsággal szembeni önbecsapást.
De az igazi veszély
az igazságban való kétkedést illetően az,
hogy önkényuralomhoz vezet.
A "Minden dolog mértéke az ember"
eltorzul: "Az Ember minden dolog mértéke".
Akárcsak a "Kaparj, kurta, neked is lesz"
mindig így alakul: "Hulljon a férgese".
Az 1984 c. Orwell-mű végén
O'Brien gondolatrendőr a főszereplő Winston Smitht kínozza,
hogy higgye el: kétszer kettő az öt.
O'Brien kimondja a lényeget, amelyről meg akarja győzni Smitht:
bármit mond a Párt, az az igazság,
és az az igazság, amit a Párt mond.
O'Brien tudja: ha eme eszmét elfogadják,
kritikus, eltérő vélemény többé nem lehetséges.
Nem mondhatjuk meg az igazságot a hatalomnak,
ha lényegénél fogva a hatalom mondja meg az igazságot.
Mint mondtam, ahhoz, hogy elfogadjuk közös valóságunk tényét,
három dolgot kell tennünk.
Az első: hinnünk kell az igazságban.
A másik egy latin mondásban összegződik,
amelyet Kant a felvilágosodás mottójául választott:
"Sapere aude",
avagy: "merj tudni".
Vagy Kant szándéka szerint: "merj a magad értelmére támaszkodni."
Az internet hajnalán
többen úgy gondoltuk,
hogy az információtechnológia mindig meg fogja könnyíteni
a magunk értelmére támaszkodást,
és ez sok tekintetben így van.
De ahogy az internet egyre inkább életünk részévé vált,
a benne való bizalom, a használata
gyakorta egyre passzívabbá vált.
Az internetről szerzett tudásunk Google-tudás.
Előrecsomagolt ténykészleteket töltünk le,
és a közösségi média összeszerelő szalagján kevergetjük.
A Google-tudás pont azért hasznos,
mert a folyamatba bevonja az intellektuális kiválasztást.
Mások hálózatába és algoritmusaiba küldjük a keresésünket.
Ez pedig lehetővé teszi, hogy ne zavarjuk össze a fejünket
mindenféle tényekkel.
Le tudjuk őket tölteni, amikor csak kellenek.
És ez elképesztő!
De nem mindegy, hogy ténykészleteket töltünk le, vagy valóban értjük-e,
a tények hogyan és miért azok, amik.
Nem elég a letöltés ahhoz, hogy megértsük,
miért terjed valamilyen betegség,
vagy mi a matematikai bizonyítás módszere,
vagy barátunk miért levert.
Ehhez valószínűleg magunknak is
némi munkát kell belefektetnünk,
kreatívan bele kell ásnunk magunkat,
kell hozzá a képzelőerőnk,
terepre kell mennünk,
kísérletet kell végeznünk,
elő a bizonyítékokat,
s beszélnünk kell valakivel.
Azt persze nem mondom, hogy vágjuk sutba a Google-tudást,
csak annyit mondok,
hogy nem szabad túlértékelnünk.
A tudás megszerzéséhez ösztönzőbb, tevékenyebb formákat kell keresnünk,
és ne zárjuk kereséseinket buborékunkba.
Mert a Google-tudásból túl gyakran lesz
buborék-tudás.
A buborék-tudás azt jelenti: "mindig nekem van igazam".
A "merjünk tudni",
"merjünk érteni" viszont
azt jelenti: kockáztassuk meg a tévedés lehetőségét.
A lehetőség megkockáztatása azt jelenti,
hogy amit szeretnénk és ami igaz – az két különböző dolog.
Ez elvezet bennünket a harmadik teendőnkhöz,
amennyiben elfogadjuk, hogy közös valóságban élünk.
Ez pedig: kéretik egy kis alázat.
Alázaton a tudás iránti alázatot értem,
abban az értelemben,
ami a nemtudás tudása.
De még ennél is többet jelent.
Azt jelenti, hogy világnézetünk nyitott a tökéletesedésre
mások bizonyítékai s kísérletei eredményeként.
Világnézetünk nyitva áll a tökéletesedésre,
mások bizonyítékai s kísérletei eredményeként.
Ez több mint a változás iránti nyitottság.
Ez több, mint az önfejlesztés iránti nyitottság.
Azt jelenti: tudásunkat olybá vesszük, mint amely kész a tökéletesítésre,
vagy ami gazdagodik mások eredményeivel.
Ez beletartozik
a közös valóság tudomásul vételébe,
amelyért mi is felelősek vagyunk.
Kénytelen vagyok kijelenteni,
hogy társadalmunk nem túl jó
az efféle alázatra ösztönzésben.
Részben azért,
mert hajlamosak vagyunk összekeverni az arroganciát a magabiztossággal.
Az oka részben az,
hogy az arrogancia könnyebb,
mert könnyebb mindentudónak hinni magunkat.
Könnyebb azt hinni, hogy már mindenre rájöttünk.
Ez is példa az igazság téves felfogására,
amelyről most beszélek.
Ezért a közös valóság fogalma
– akárcsak több filozófiai fogalom –
annyira kézenfekvőnek látszik,
hogy tán ügyet sem vetünk rá,
és nem törődünk a fontosságával.
A demokráciák nem működhetnek, ha a polgárok nem törekszenek
legalább egy időre
belakni a közös teret,
ahol eszmét cserélhetnek,
különösen akkor fontos ez,
amikor nem értenek egyet.
De nem lehet ilyen törekvésük,
amíg nem fogadják el, hogy azonos valóságban élnek.
Az elfogadáshoz hinnünk kell az igazságban,
tevékenyebb ismeretszerzési módszereket kell ösztönöznünk.
Legyen bennünk kellő alázat,
hogy tudatosuljon: nem mi vagyunk minden dolgok mértéke.
Lehet, hogy álmunk egyszer megvalósul,
és agyunkba kerül az internet.
De ha azt akarjuk, hogy fölszabadító, ne pedig rémisztő legyen,
ha nem csak passzív tudásra,
hanem megértésünk bővítésére is szánjuk,
szem előtt kell tartanunk, hogy kilátásaink
úgy csodálatosak, úgy gyönyörűek, ahogy vannak,
és ezek csupán
egyazon valóság távlatai.
Köszönöm.
(Taps)