Vieţile noastre depind de o lume
pe care nu o putem vedea.
Gândiţi-vă la ce aţi făcut săptămâna asta.
V-aţi uitat la televizor, aţi folosit GPS-ul,
aţi verificat vremea sau chiar aţi luat masa?
Toate aceste lucruri care ne fac viaţa posibilă
se bazează în mod direct sau indirect
pe sateliţi.
Şi în timp ce ni se pare normal
să beneficiem de serviciile oferite de sateliţi,
aceştia merită atenţia noastră,
pentru că lasă o amprentă permanentă
asupra spaţiului pe care îl ocupă.
Zilnic, oameni din întreaga lume se bazează pe infrastructura satelitară
pentru a căuta informaţii, divertisment şi pentru a comunica.
Monitorizăm agricultura şi mediul înconjurător,
conectivitatea la internet, navigarea.
Sateliţii sunt importanţi
şi pentru funcţionarea pieţelor financiare şi energetice.
Dar aceşti sateliţi pe care ne bazăm zi de zi
au o existenţă limitată.
Pot rămâne fără combustibil,
se pot defecta,
sau pot ajunge, în mod natural, la sfârşitul misiunii lor.
În acel moment, acei sateliţi devin deşeuri în spaţiul cosmic,
aglomerând mediul orbital.
Imaginaţi-vă conducând pe autostradă într-o frumoasă zi de vară,
pentru a vă rezolva treburile.
Aveţi muzica dată tare,
geamul deschis,
şi vântul vă răvăşeşte părul.
Vă simţiţi bine, nu?
Totul merge bine
până când, deodată, maşina se îneacă şi se opreşte
chiar în mijlocul autostrăzii.
Nu există altă soluţie decât de a lăsa maşina
acolo unde este.
Poate aţi avut noroc
să o puteţi muta pe marginea şoselei,
în afara traficului.
Acum două ore,
maşina voastră era folositoare şi vă bazaţi pe ea în viaţa de zi cu zi.
Acum, este o bucată de metal inutilă
ce ocupă loc pe o reţea de transport importantă.
Imaginaţi-vă şoselele internaţionale ticsite cu autovehicule stricate
ce încurcă traficul.
Şi imaginaţi-vă resturile care ar fi împrăştiate peste tot
în cazul unei coliziuni,
mii de bucăţi mai mici
ce devin noi obstacole.
Aceasta este paradigma industriei sateliţilor.
Sateliţii defecţi
sunt lăsaţi să deorbiteze după foarte mulţi ani,
sau sunt înlăturaţi temporar.
În spaţiu nu există legi internaţionale
care să ne oblige să ne curăţăm deşeurile.
Primul satelit din lume, Sputnik I,
a fost lansat în 1957,
iar în acel an au fost doar trei încercări de lansare.
După zeci de ani, multe ţări din întreaga lume
au lansat mii de sateliţi pe orbită,
numărul lansărilor urmând să crească în viitor,
mai ales dacă luăm în considerare posibilitatea
de a lansa OneWeb, „constelaţia" celor mai mult de 900 de sateliţi.
Acum trimitem sateliţi pe diferite orbite
în funcţie de utilitatea lor.
Cel mai des, trimitem sateliţi
pe orbita terestră joasă,
dacă ne imaginăm suprafaţa Pământului,
până la aproximativ 2000 km altitudine.
Acolo, sateliţii sunt afectaţi de atmosfera Pământului,
așa că orbitele lor se degradează în mod natural,
în cele din urmă ajungând să ardă,
probabil în douăzeci de ani de acum înainte.
Un alt loc în care trimitem mulţi sateliţi
este orbita geostaţionară
la aproximativ 35.000 km altitudine.
Aceşti sateliţi rămân nemişcaţi, în timp ce Pământul se roteşte,
ceea ce face posibile telecomunicaţiile sau transmisiile TV, de exemplu.
Aceşti sateliţii aflaţi pe orbite înalte pot rămâne acolo timp de secole.
Şi mai există orbita numită „cimitirul",
sinistra orbită cu resturi sau deşeuri,
unde sunt plasaţi anumiţi sateliţi,
la sfâşitul duratei de viaţă,
pentru a-i scoate de pe orbitele operaţionale.
Dintre cei aproape 7.000 de sateliţi lansaţi la sfârşitul anilor 1950,
doar unu din şapte este operaţional în prezent,
pe lângă sateliţii ce nu mai funcţionează,
fiind şi sute de mii şi milioane de fragmente
de mărimea unei mărgele sau mai mari,
ce orbitează în jurul Pământului.
Fragmentele sunt un risc major, atât pentru misiunile spaţiale,
cât şi pentru sateliţii pe care ne bazăm în fiecare zi.
Deoarece situaţia deşeurilor spaţiale este tot mai îngrijorătoare,
s-au făcut eforturi naţionale şi internaţionale
pentru a concepe standarde tehnice
care să ajute la limitarea creării de noi deşeuri.
De exemplu, este recomandat
ca navetele aflate pe orbita terestră joasă
să fie făcute să iasă de pe orbită în mai puţin de 25 de ani,
dar şi aşa este prea mult,
mai ales dacă un satelit este defect de ani de zile.
Există directive ca navetele defecte de pe orbita geostaţionară
să fie mutate pe orbita „cimitir".
Dar aceste recomandări nu sunt impuse de legea internaţională,
urmând ca ele să fie implementate prin mecanisme naţionale.
Aceste recomandări nu sunt pe termen lung,
nu sunt proactive,
şi nici nu se referă la deşeurile deja existente.
Ele sunt menite doar să limiteze crearea de noi deşeuri.
Deşeurile spaţiale nu sunt responabilitatea nimănui.
Muntele Everest reprezintă o comparaţie interesantă
privind modul în care interacţionăm cu mediul înconjurător,
acesta având nefericita onoare de a fi
groapa de gunoi aflată la cea mai mare altitudine din lume.
La zeci de ani după cucerirea celui mai înalt vârf din lume,
tonele de gunoi lăsate în urmă de alpinişti
au început să stârnească îngrijorare,
şi poate că aţi citit în ziare că se speculează ideea
ca Nepalul să impună alpiniştilor
penalităţi şi obligaţii legale mult mai stricte.
Desigur, scopul este de a-i convinge pe alpinişti
să strângă în urma lor.
Poate organizaţiile nonprofit îi vor plăti pe alpiniştii care recuperează deşeurile,
sau poate că voluntarii vor organiza expediţii de strângere a gunoiului.
Şi totuşi, mulţi alpinişti consideră
că grupurile independente ar trebui să se autodisciplineze.
Nu există un răspuns simplu,
chiar şi eforturile bine intenţionate pentru conservare
întâmpină adesea obstacole.
Dar asta nu înseamnă că n-ar trebui să facem tot ce putem
pentru a proteja mediul înconjurător de care depindem.
Ca şi în cazul Everestului, izolarea şi lipsa unei infrastructuri adecvate
a mediului orbital
face eliminarea deşeurilor foarte dificilă.
Dar nu putem atinge niveluri şi mai înalte
şi să creăm o groapă de gunoi şi mai sus,
una care să fie în afara lumii.
Realitatea este că în spaţiu,
componente defecte ale unui satelit
pot fi reparate foarte greu
şi cu cheltuieli foarte mari.
Dar dacă am proiecta sateliţii mai inţelept?
Ce ar fi dacă sateliţii,
indiferent de ţara de producţie,
ar trebui să se încadreze în standarde
de reciclare, întreţinere
sau de deorbitare activă?
Cum ar fi dacă legile intenaţionale
ar impune eliminarea sateliţilor ieşiţi din uz,
în locul simplei lor mutări
ca o soluţie temporară?
Sau poate că producătorii de sateliţi ar trebui să plătească
chiar și pentru a lansa un satelit pe orbită,
banii plătiţi fiind returnaţi doar atunci
când satelitul este distrus în mod corespunzător,
sau o anumită cotă de deşeuri este curăţată.
Poate că un satelit ar trebui să dispună de tehnologie
care să-i accelereze deorbitarea.
Sunt semne încurajatoare.
Un exemplu este TechDemoSat-1 lansat de Marea Britanie în 2014,
proiectat ca la ieşirea din uz să fie eliminat
cu ajutorul unui dispozitiv de ancorare.
Acest lucru este posibil pentru că satelitul este mic,
dar sateliţii aflaţi pe orbite mai înalte sau mai întinse
sau cei de mărimea unui autobuz şcolar,
vor necesita alte opţiuni de eliminare.
Ne-am putea gândi la lasere de mare putere,
sau la remorcarea cu plase sau pripoane,
oricât de extravagant ar suna asta acum.
O altă posibilitate interesantă
este idea unor remorchere sau a unor mecanici ai spaţiului.
Imaginaţi-vă cum un braţ robotic
de pe un remorcher spaţial
ar putea repara componentele unui satelit,
acestea devenind reutilizabile.
Sau cum ar fi dacă acelaşi braț robotic
ar putea reîncărca rezervorul unei navete spaţiale
cu propulsie chimică
ca şi cum am umple rezervorul propriei maşini?
Reparaţiile şi mentenanţa robotizată
ar putea prelungi viaţa a sute de sateliţi ce orbitează în jurul Pământului.
Indiferent ce metode de eliminare a deşeurilor vom adopta,
în mod evident, nu este doar o problemă tehnică.
Legile şi principiile ce guvernează spaţiul trebuie reglementate.
Pe scurt, încă nu reuşim să folosim spaţiul în mod viabil.
Explorarea, inovarea modului nostru de a trăi şi de a lucra
sunt lucruri ce ne definesc,
şi în explorarea spaţiului
depăşim cu adevărat limitele împuse pe Pământ.
Dar pe măsură ce depăşim limitele în numele ştiinţei şi inovaţiei,
să nu uităm că suntem răspunzători pentru impactul nostru asupra mediului.
Indiscutabil, orbita terestră joasă şi cea geostaţionară sunt ticsite
şi nu putem continua să lansăm noi sateliţi
care să-i înlocuiască pe cei defecţi,
fără a-i gestiona corespunzător,
aşa cum n-am lăsa o maşină stricată
în mijlocul autostrăzii.
Când veţi folosiţi telefonul,
veţi verifica vremea sau veţi folosi GPS-ul,
gândiţi-vă la tehnologia satelitară care face posibile aceste activităţi.
Gândiţi-vă şi la impactul sateliţilor
asupra mediului din jurul Pământului
şi răspândiţi mesajul că împreună trebuie să ne diminuăm impactul.
Orbita Pământului este uluitor de frumoasă
şi este poarta noastră spre explorare.
Este de datoria noastră s-o păstrăm neschimbată.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)