Életünk olyan világtól függ,
amely láthatatlan a számunkra.
Mi történt önökkel a héten?
Tévéztek? Használtak GPS-t?
Néztek időjárásjelentést? Vagy, mondjuk, ettek?
Ezek a dolgok, amelyek élhetővé teszik mindennapjainkat,
közvetett vagy közvetlen módon
műholdakra támaszkodnak.
Miközben gyakran úgy vesszük,
szolgáltatásuk maguktól értetődő,
a műholdak mégis figyelmet igényelnek,
mivel tartós nyomot hagynak
az általuk birtokolt térben.
A műholdrendszerre a világon mindenütt, mindennap támaszkodunk
információszerzés, szórakozás és kommunikáció céljából.
Használjuk a mezőgazdaság és a környezet ellenőrzésére.
Internetkapcsolatot biztosítanak, segítik a navigációt.
A műholdak még a pénzügyi és energiaszektor működtetésében is
szerephez jutnak.
E műholdak,
amelyekre éjjel-nappal támaszkodunk,
véges élettartamúak.
Kifogyhatnak az üzemanyagból,
meghibásodhatnak,
vagy egyszerűen csak természetes módon véget ér a küldetésük.
E ponton a műholdak ténylegesen űrhulladékká válnak,
teleszemetelve a keringési pálya környezetét.
Képzeljék el, hogy egy szépséges, verőfényes napon a dolguk után járva
az autópályán vezetnek.
Bömböltetik a zenét,
az ablak leengedve,
hajukat hűs szellő borzolja.
Jó érzés, ugye?
Minden simán megy,
mígnem autójuk hirtelen akadozni kezd, majd leáll,
az autópálya kellős közepén.
Nincs más választásuk, mint hátrahagyni az autójukat
ott, ahol van, az országúton.
Ha szerencséjük volt,
talán félre tudtak húzódni a leállósávba,
így nem akadályozzák a forgalmat.
Pár órája még az autójuk hasznos gépezet volt,
amelyre mindennapi életükben támaszkodtak.
Most viszont haszontalan fémkupac,
amely a helyet foglalja az értékes közlekedési hálózatban.
Képzeljék el, hogy a nemzetközi utakon ott zsúfolódnak a lerobbant autók,
amelyek a forgalmat akadályozzák.
Képzeljék el, hogyan szóródna szanaszét a hulladék
egy esetleges ütközésben;
kisebb törmelékek ezreiként
válnának újabb akadállyá.
Ez a műholdipar paradigmája.
A már használaton kívüli műholdakat
gyakran éveken át hagyják a keringési pályáról letérve repkedni,
vagy ideiglenesen félreteszik az útból.
Az űrben nincs nemzetközi jog,
amely előírná, hogy feltakarítsunk magunk után.
A világ első műholdját, a Sputnik I-et
1957-ben lőtték fel,
és abban az évben mindössze három kilövési kísérlet volt.
Évtizedek teltek el; mára világszerte
országok tucatjai műholdak ezreit állították pályára,
és a fellövések gyakorisága a jövőben csak növekszik,
különösen, ha figyelembe veszünk olyan lehetőséget is,
mint egy 900-nál is több tagot számláló műholdhálózat fellövése.
Attól függően, mire akarjuk használni,
a műholdakat különféle pályákra állítjuk.
Leggyakrabban alacsony keringési pályára
küldjük a műholdakat,
például, hogy leképezzük a Föld felszínét
legfeljebb 2000 méteres magasságból.
Itt a műholdakat állandóan lökdösi a Föld légköre,
pályájuk természetes módon hanyatlik,
és végül elégnek,
általában néhány évtized alatt.
Sokszor állítunk műholdakat
geostacionárius pályára is,
nagyjából 35 000 kilométeres magasságban.
Az ilyen műholdak a Föld egyetlen pontja fölött lebegnek, miközben a Föld forog,
lehetővé téve olyan dolgokat, mint kommunikáció és televíziós műsorszórás.
Az ilyen, magas keringési pályára állított műholdak megmaradhatnak évszázadokig.
Aztán ott van az úgynevezett temető is,
azok az ominózus hulladék- vagy felszámolópályák,
ahová szándékosan állítanak műholdakat
életpályájuk végén,
hogy ne legyenek útban az általános, üzemeltetésre használt pályákon.
Az 1950-es évektől pályára állított közel 7000 műholdból
ma csupán minden hetedik működik,
ráadásul a már használaton kívüli műholdakon felül
több százezer üveggolyó-méretű
és milliónyi ennél is kisebb törmelék
kering Föld körüli pályán.
Az űrszemét nagy kockázatot jelent az űrprogramok számára,
ám azokra a műholdakra is, amelyekre nap mint nap támaszkodunk.
Ám mivel az űrszemét és -hulladék jelenléte egyre aggasztóbb,
nemzeti és nemzetközi szinten is kísérleteztek
műszaki normák fejlesztésével,
amelyek korlátozhatják a további hulladék keletkezését.
Az alacsony pályán keringő űreszközök esetén
például ajánlják,
hogy 25 év alatt hagyják el röppályájukat,
bár ez még mindig igen hosszú idő,
különösen, ha egy műholdat nem használtak előtte éveken át.
Rendelkeznek a geostacionárius pálya "halott" műholdjairól is:
ezeket a "temető" pályára kell küldeni.
Ám ezek csupán irányelvek, nem köti őket nemzetközi törvény,
és megállapodás szerint nemzeti mechanizmusokon át vezetik majd be őket.
Ezek az irányelvek nem is készültek hosszú távra,
nem céljuk a megelőzés,
és nem foglalkoznak a már odafent keringő hulladékkal sem.
Csak a további hulladék keletkezését korlátozzák.
Az űrszemétért senki nem felel.
Érdekes összehasonlítási alap lehet a Mount Everest abban,
hogyan állunk kölcsönhatásban környezetünkkel,
mivel gyakran illetik
a "világ legmagasabb szeméthegye" kétes címmel.
Évtizedekkel a legmagasabb csúcs első meghódítása után
a mászók által hátrahagyott többtonnányi szemét
aggodalomra kezdett okot adni,
és talán olvasták az újságban azt a spekulációt,
miszerint Nepál a jogszabályok és büntetések
szigorúbb számonkérésére készül a hegymászókkal szemben.
A cél persze, hogy rávegyék a mászókat: takarítsanak fel maguk után,
s így talán a helyi nonprofit cégek fizetnek
a hegyről extra szemetet lehozó mászóknak,
vagy expedíciók esetleg önkéntes "takarítótúrákat" szerveznek.
Ugyanakkor még mindig sok mászó érzi úgy,
hogy az egyes csoportoknak önmagukat kellene szabályozniuk.
Nincs egyszerű vagy könnyű válasz,
és még a védelemre irányuló, jóindulatú próbálkozások is
gyakran ütköznek nehézségekbe.
Ez nem azt jelenti, hogy ne kellene minden tőlünk telhetőt megtenni
környezetünk védelmében, amelyre támaszkodunk, amelytől függünk.
Hulladékkezelés szempontjából a keringési pálya
az Everesthez hasonló kihívás
annak távolsága és hiányos infrastruktúrája miatt.
Ám nem dönthetünk újabb csúcsokat,
és hozhatunk létre egy még magasabb szeméthegyet
a világunktól távol.
Az űrben,
ha valami tönkremegy egy műholdon,
elég csekély az esély azt kijavítani,
és csak igen magas költségek árán.
Mi történik viszont akkor, ha okosabban tervezzük műholdjainkat?
Mi van, ha minden műhold,
függetlenül a gyártás helyétől,
megfelelne bizonyos normáknak
újrahasznosítás, karbantartás
vagy aktív pályaelhagyás szempontjából?
Mi lenne, ha valóban léteznének kényszerítő erejű nemzetközi szabályok,
amelyek előírnák a műholdak megsemmisítését ahelyett,
hogy ideiglenes megoldásként
egyszerűen félretennék őket az útból?
Lehet, hogy a műholdgyártóknak eleve letétet kellene fizetniük,
mielőtt pályára állítanának egy műholdat,
amelyet csak akkor kapnának vissza,
ha szabályszerűen elrendezték a műhold sorsát,
vagy feltakarították a hulladék bizonyos hányadát.
Egy olyan műszaki megoldás is lehetőséget jelent,
amely segítene felgyorsítani a pályaelhagyást.
Vannak biztató jelek.
A britek által 2014-ben fellőtt TechDemoSat-1-et például küldetése végén
egy kis fékezővitorla térít majd le
keringési pályájáról.
E kis méretű műhold esetén ez jó megoldás,
ám magasabban lévő vagy nagyobb pályát bejáró,
vagy általában egy iskolabusznál is nagyobb műholdnál
más ártalmatlanítási lehetőségre van szükség.
Bármilyen őrülten hangzik is, eljuthatunk olyasmikhez,
mint nagy teljesítményű lézerek
vagy hálóval, pányvával történő vontatás.
Egy igazán remek lehetőség
az orbitális vontatójármű vagy űreszköz gondolata.
Képzeljenek el egy robotkart
valamiféle űrvontatón,
amely megjavíthatná a műholdak elromlott elemeit,
hogy újból működőképesek legyenek.
Esetleg ugyanez a robotkar
újratölthetné az űreszköz üzemanyagtankját,
amelyet vegyi hajtóanyag működtet,
oly módon, ahogy önök vagy jómagam feltankolnánk az autónkat.
A robotszerviz és karbantartás
a Föld körül keringő műholdak százainak élettartamát hosszabbítaná meg.
Bármilyen ártalmatlanítási, tisztogatási tervvel álljunk elő,
egyértelmű, hogy nem csak a műszaki kivitelezés kérdéses.
Átfogó űrtörvényeket és űrpolitikát kell meghatározni.
Egyszóval ki kell dolgozzuk az űr fenntartható használatának módját.
Életmódunk, munkamódszereink vizsgálata és megújítása az,
amit mi, emberek teszünk,
és az űrkutatásban
szó szerint a földi korlátokat lépjük át.
Ám miközben a tanulás és innováció nevében feszegetjük a határokat,
emlékezzünk el nem múló felelősségünkre környezetünk iránt.
Az alacsony és geostacionárius pályák kétségkívül zsúfoltak,
és nem folytathatjuk az új műholdak kilövését
az elromlottak pótlására anélkül,
hogy előbb gondoskodnánk a rosszak sorsáról,
ahogy egy lerobbant autót se hagynánk soha
az autópálya közepén.
Ha legközelebb mobiltelefonálnak,
megnézik az időjárást vagy a GPS-t használják,
jusson eszükbe a műholdtechnológia, amely ezeket lehetővé teszi.
Ám jusson eszükbe az a tényleges hatás,
amelyet a műholdak Földünk környezetére gyakorolnak,
és segítsenek az üzenet terjesztésében, hogy együtt kell e hatást csökkentsük.
A Föld keringési pályája lélegzetállítóan gyönyörű,
továbbá innen indulunk az űr felfedezésére is.
Rajtunk múlik, hogy ez így is maradjon.
Köszönöm.
(Taps)