החייים שלנו תלויים
בעולם שאנו לא יכולים לראות.
חשבו על השבוע שלכם עד עכשיו.
האם צפיתם בטלוויזיה, השתמשתם ב GPS,
בדקתם את מזג האוויר או אפילו אכלתם ארוחה?
הדברים הרבים האלה שמאפשרים את חיינו היום יומיים
מסתמכים ישירות או בעקיפין
על לווינים.
ובעוד שלעיתים קרובות אנו לוקחים כמובן מאליו
את השרות שלווינים מספקים לנו,
הלווינים עצמם ראויים לתשומת הלב שלנו
כשהם משאירים סימן מתמשך
על החלל אותו הם תופסים.
אנשים מסביב לעולם מסתמכים על תשתית לווינים כל יום
למידע, בידור ותקשורת.
יש ניטור חקלאי וסביבתי,
חיבוריות אינטרנט, ניווט.
לווינים אפילו משחקים תפקיד
בפעולות של השווקים הפיננסיים והאנרגטיים.
אבל ללווינים האלה עליהם אנחנו מסתמכים
יום אחרי יום
יש חיים סופיים.
אולי יגמר להם הדלק,
הם יכולים להתקלקל,
או הם יכולים אפילו להגיע באופן טבעי לסוף חיי המשימה שלהם.
בנקודה זו, הלווינים האלה הופכים אפקטיבית לפסולת חלל,
מלכלכים את הסביבה המקיפה את כדור הארץ.
אז דמיינו שאתם נוהגים בכביש המהיר ביום יפה ושמשי
בדרך לבצע שליחויות.
המוזיקה שלכם רועשת,
החלונות מורדים,
עם הבריזה הקרה נושפת בשערכם.
מרגיש טוב, נכון?
הכל הולך חלק
עד שפתאום המכונית שלכם מקרטעת ומפסיקה
ממש באמצע הכביש המהיר.
אז עכשיו אין לכם ברירה אלא לנטוש את המכונית שלכם
במקום בו היא על הכביש המהיר.
אולי היה לכם מספיק מזל
שהייתם מסוגלים להזיז את המכונית אל שול הכביש
כך שהיא לא תהיה בדרך של התנועה.
לפני כמה שעות,
המכונית שלכם היתה מכונה שימושית שהסתמכתם עליה בחיי היום יום.
עכשיו, היא ערמה חסרת שימוש של מתכת
שלוקחת מקום ברשת תחבורה בעלת ערך.
ודמיינו דרכים בין לאומיות מלאות ברכבים מקולקלים
שפשוט מפריעים לתנועה.
ודמיינו את הפסולת שתהיה פזורה בכל מקום
עם התנגשות באמת תתרחש,
אלפי פיסות קטנות יותר של פסולת
יהפכו למכשולים חדשים.
זו הפרדיגמה של תעשיית הלווינים.
לווינים שלא עובדים יותר
הרבה פעמים מושארים ליפול מהמסלול במשך הרבה הרבה שנים,
או רק מוזזים מהדרך כפיתרון זמני.
ואין חוקים בין לאומיים בחלל
לאכוף עלינו לנקות אחרינו.
אז הלווין הראשון בעולם, ספוטניק 1,
שוגר ב 1957,
ובשנה הזו, היו רק שלושה נסיונות שיגור.
עשורים מאוחר יותר ועשרות מדינות מכל העולם
שיגרו אלפי לווינים נוספים למסלול,
והתדירות של שיגורים רק עומדת לגדול בעתיד,
בעיקר אם אתם שוקלים דברים כמו האפשרות
לשיגור צבירי לווינים בני 900 לווינים ויותר.
עכשיו, אנחנו שולחים לווינים למסלולים שונים
תלוי בדרישות מהם.
אחד המקומות הכי נפוצים אליו אנחנו שולחים לווינים
זה מסלול הקפי נמוך,
שם יש אפשרות לדמות את פני כדור הארץ
עד לגובה של 2,000 קילומטר.
לווינים שם נאבקים באופן טבעי באטמוספירת כדור הארץ,
אז המסלוליות שלהם דועכת באופן טבעי,
והם ישרפו לבסוף,
כנראה תוך כמה עשורים.
מקום נפוץ נוסף אליו אנחנו שולחים לווינים
הוא המסלול הגאוסטציונרי
בגובה של בערך 35,000 קילומטרים.
לווינים שם נשארים באותו מקום מעל כדור הארץ כשכדור הארץ מסתובב,
מה שמאפשר דברים כמו תקשורת או שידורי טלוויזיה, לדוגמה.
לווינים במסלולים גבוהים כמו אלה יוכלו להשאר שם במשך מאות.
ואז יש את המסלול שנקרא "בית הקברות,"
מסלולי זבל או פסולת,
שם כמה לווינים מושמים בכוונה
בסוף חייהם
כך שהם לא יהיו בדרך של מסלולים תפעוליים נפוצים.
מתוך בערך 7,000 לווינים ששוגרו מאז שנות ה 50 המאוחרות,
רק בערך אחד משבעה עדיין פעיל,
ובנוסף ללווינים שכבר לא עובדים,
יש גם מאות אלפי שברים בגודל גולות
ומליוני חלקי פסולת בגודל שבבי צבע
שגם מקיפים את כדור הארץ.
פסולת חלל היא סיכון גדול למשימות חלל,
אבל גם ללווינים שכל אחד מאיתנו מסתמך עליהם כל יום.
עכשיו, בגלל שפסולת חלל הפכה לדאגה גדולה יותר,
היו כמה מאמצים לאומיים ובין לאומיים
לפתח סטנדרטים טכניים
לעזור לנו להגביל את היצור של פסולת נוספת.
אז לדוגמה, יש המלצות
לכלי החלל במסלול נמוך
שיעשו כך שירדו מהמסלול תוך פחות מ 25 שנה,
אבל זה עדיין הרבה זמן,
בעיקר אם לווין לא עבד במשך שנים.
יש גם מנדטים ללווינים הגאוסטציונרים
להיות מוזזים למסלול בית קברות.
אבל אף אחת מההנחיות הללו לא מחייבת תחת הדין הבין-לאומי,
וההבנה היא שהן יהיו מייושמות דרך מכאניזם לאומי.
ההנחיות הללו הן גם לא לטווח ארוך,
הן לא פרו אקטיביות,
והן גם לא מטפלות בפסולת שכבר שם.
הן קיימות רק כדי להגביל את היצירה העתידית של פסולת.
פסולת חלל היא לא אחריות של אף אחד.
עכשיו, הר אוורסט הוא למעשה השוואה מעניינת
לגישה חדשה לאיך לפעול עם הסביבה,
כשהוא מקבל הרבה פעמים את הכבוד המפוקפק
של להיות המזבלה הכי גבוהה בעולם.
עשורים אחרי הכיבוש הראשון של הפסגה הכי גבוהה,
טונות של פסולת שהושארה מאחור על ידי מטפסים
התחילה להעלות דאגות,
ואתם אולי קראתם בחדשות שיש ספקולציות
שנפאל תפעיל לחץ על מטפסי הרים
עם אכיפה קשוחה יותר של קנסות ואחריות חוקית.
המטרה, כמובן, היא לשכנע מטפסים
לנקות אחריהם,
אז אולי ארגונים ללא מטרות רווח מקומיים ישלמו למטפסים שמורידים פסולת נוספת,
או משלחות אולי יארגנו מסעות נקיון התנדבותיים.
ועדיין הרבה מטפסים מרגישים
שקבוצות עצמאיות צריכות לשטר את עצמן.
אין תשובה פשוטה או קלה,
ואפילו מאמצים עם כוונות טובות לשימור
הרבה פעמים נתקלים בבעיות.
אבל זה לא אומר שאנחנו לא צריכים לעשות כל מה שבכוחנו
כדי להגן על הסביבות שאנחנו מסתמכים ותלויים בהן,
וכמו האוורסט, המיקום המרוחק והתשתיות הלא מתאימות
של סביבות מסלוליות
הופכות טיפול בפסולת בעיה מאתגרת.
אבל אנחנו פשוט לא יכולים להגיע לגבהים חדשים
וליצור מזבלה אפילו יותר גבוהה,
אחת שנמצאת מחוץ לעולם הזה,
המציאות של החלל
היא שאם הרכיבים על לווין מתקלקלים,
יש באמת הזדמנויות מוגבלות לתיקונים,
ורק במחיר גבוה.
אבל מה אם נהיה חכמים יותר על איך לווינים מתוכננים?
מה אם כל הלווינים,
לא משנה באיזה מדינה הם נבנים,
צריכים לעמוד בתקן בדרך מסויימת
למחזור, שרות
או הסרה אקטיבית מהמסלול?
מה אם היו למעשה חוקים בין לאומים עם שיניים
שיכפו הפטרות סוף חיים של לווינים
במקום להזיז אותם מהדרך
כפתרון זמני?
או אולי צריך לגבות מיצרני לווינים פיקדון
כדי בכלל לשגר לווין למסלול,
והפיקדון זה יוחזר רק
אם יפתרו מהלווין באופן נאות
או אם הם ינקו כמות מסויימת של פסולת.
או אלוי לווין צריך שתהיה עליו טכנולוגיה
לעזור לו להאיץ נפילה מהמסלול.
יש כמה סימנים מעודדים.
TechDemoSat-1 האנגלי ששוגר ב 2014, לדוגמה,
תוכנן להפטרות בסוף החיים
דרך מפרש גרר קטן.
זה עובד ללווין בגלל שהוא קטן,
אבל לווינים גבוהים יותר או במסלולים גדולים יותר
או פשוט גדולים יותר, כמו גודל של אוטובוס,
ידרשו פתרונות היפטרות אחרים.
אז אולי אתם נכנסים לדברים כמו לייזרים בכוח גבוה
או גרירה בשימוש ברשתות או חוטים,
כמה משוגע שזה נשמע בטווח הקצר.
אבל אז אפשרות אחת ממש מגניבה
היא הרעיון של גרר מסלולי או מכונאים חלליים.
דמיינו זרוע רובוטית
על סוג של משאית גרר חללית
שתוכל לתקן רכיבים על הלווין,
מה שעושה אותו שמיש שוב.
או מה אם אותה זרוע רובוטית
תוכל לתדלק את מיכל הדלק על חללית
שמסתמכת על הנעה כימית
כמו שאתם או אני נתדלק את מיכל הדלק במכונית?
תיקונים וטיפולים רובוטיים
יוכלו להאריך את החיים של מאות לווינים שמקיפים את כדור הארץ.
מה שלא יהיו שיטות ההפטרות או הניקוי שנגיע אליהן,
ברור שלא מדובר רק בעיה טכנית.
יש גם חוקי חלל מורכבים ופוליטיקה שאנחנו צריכים לטפל בהם.
בפשטות, לא מצאנו דרך להשתמש בחלל בקיימות עדיין.
חקר, חדשנות לשינוי הדרך בה אנחנו חיים ועובדים
הם מה שאנו בני האדם עושים,
ובחקר חלל,
אנחנו מילולית נעים מעבר לגבולות כדור הארץ.
אבל כשאנחנו דוחפים את הסף בשם למידה וחדשנות,
אנחנו חייבים לזכור שאחריות לסביבה שלנו לעולם לא נעלמת.
יש ללא ספק עומס במסלול נמוך ובמסלול הגאוסטציונרי,
ואנחנו לא יכולים להמשיך לשגר לווינים חדשים
כדי להחליף את אלה שהתקלקלו
בלי לעשות משהו בנוגע אליהם קודם,
ממש כמו שלעולם לא נשאיר מכונית מקולקלת
באמצע הכביש המהיר.
בפעם הבאה שאתם משתמשים בטלפון שלכם,
בודקים את מזג האויר או מתמשים ב GPS,
חשבו על טכנולוגיית הלווינים שהופכת את אלה לאפשריים.
אבל חשבו גם על ההשפעה
שיש ללווינים על הסביבה שמקיפה את כדור הארץ,
ועזרו להפיץ את המסר שיחד אנחנו חייבים להפחית את ההשפעה שלנו.
המסלול סביב כדור הארץ הוא יפיפה באופן עוצר נשימה
והשער שלנו לחקר.
זה תלוי בנו לשמור עליו כך.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)