Maalla ovat harvassa ne paikat,
jotka ovat ihmisille millään muotoa elinkelpoisia,
mutta silti olemme selvinneet.
Kun varhaiset esi-isämme huomasivat kotinsa ja elantonsa olevan uhattuina,
he uskalsivat lähteä tuntemattomille seuduille
etsimään parempaa elämää.
Näiden löytöretkeilijöiden jälkeläisinä
meidänkin suonissamme virtaa paimentolaisveri.
Mutta samaan aikaan
leivän ja sirkushupien harhauttamina
ja käymiemme sotien sekaannuttamina
olemme nähtävästi unohtaneet tämän halun tutkia.
Lajina me olemme kehittyneet nimenomaan
Maata varten, Maalla ja Maan ansiosta,
ja niin tyytyväisiä olemme elinolosuhteisiimme,
että meistä on tullut apaattisia ja aivan liian kiireisiä
huomaamaan resurssien rajallisuutta
ja että Auringonkin elämä on rajallinen.
Vaikka Mars ja kaikki sen nimissä tehdyt elokuvat
ovat elvyttäneet innon avaruusmatkustamiseen,
harva meistä näyttää todella ymmärtävän, että lajimme hauras olemus
on varustettu harmillisen huonosti pitkäkestoisille avaruusmatkoille.
Mennäänpä retkelle paikalliseen metsään
ja tarkistetaan tosiasiat.
Nostakaa käsi pystyyn:
kuinka moni arvelisi pystyvänsä selviytymään erämaassa
muutaman päivän?
Aika moni.
Entä muutaman viikon?
Kohtalaisen moni.
Entä muutaman kuukauden?
Aika hyvin sekin.
Ajatellaanpa, että tässä paikallismetsässä
on ikitalvi.
Sama kysymys: kuinka moni uskoisi selviytyvänsä päivän pari?
Aika moni uskoisi.
Entä muutaman viikon?
Lisätään sellainen juju, että ainoa saatavilla oleva vesi
on jään muodossa kilometrien syvyydessä.
Maa on niin vähäravinteista, ettei ole mitään kasvillisuutta,
eikä näin ollen tietenkään ole minkäänlaista ilmakehää.
Tällaiset esimerkit olisivat vain murto-osa ongelmista, joita kohtaisimme
planeetalla kuten Mars.
Miten sitten valmistaudumme matkoihin, joiden määränpäät eroavat niin täysin
trooppisesta lomamatkasta?
Lähetämmekö jatkuvasti tarvikkeita Maasta?
Rakennammeko avaruushissejä ja muita rakennelmia,
jotka yhdistävät kohdeplaneetan kotiplaneettaamme?
Entä miten kasvatamme sellaista ruokaa, jota Maassa syötiin?
Mutta menen asioiden edelle.
Kun lajimme matkustaa uuteen kotiin uuden tähden luo,
vietämme todennäköisesti hyvin kauan aikaa
itse matkaan,
avaruudessa,
laivassa, ilmatiiviissä peltipöntössä,
mahdollisesti sukupolvien ajan.
Pisin yhtäjaksoinen aika, jonka kukaan on viettänyt avaruudessa,
on noin 12-14 kuukautta.
Näistä astronauttien kokemuksista avaruudessa
tiedämme, että oleskelu painottomassa tilassa
tarkoittaa luukatoa, lihaskatoa, verisuonitauteja
ja monia muita ongelmia,
jotka ovat sekä fysiologisia että psykologisia.
Entä makropainovoima
tai muut muutokset painovoimassa
planeetalla, jolle menemme?
Lyhyesti sanottuna kosmiset matkamme tulevat olemaan täynnä vaaroja,
joista osan arvaamme, osaa emme.
Niinpä olemmekin luottaneet uuteen teknologiaan
tai seuraavaan uuden sukupolven robottiin
ja siihen, kuinka ne takaavat turvallisen matkamme avaruudessa.
Niin hienoja kuin ne ovatkin, mielestäni aika on tullut sille,
että täydennämme näitä kömpelöitä sähköisiä jättiläisiä
jollain, jonka luonto on jo keksinyt:
mikrobilla,
joka on yksisoluinen, itseään luova ja itsensä uudistava
elävä kone.
Se vaatii hyvin vähän huoltoa,
tarjoaa liikkumavaraa suunnittelussa
ja vaatii vain yhden muoviputken kuljetukseen.
Se tutkimusalue, joka on sallinut meidän hyödyntää mikrobin ominaisuuksia,
on synteettinen biologia.
Se on saanut alkunsa molekyylibiologiasta, joka on antanut antibiootteja, rokotteita
ja paremman tavan havainnoida fysiologisia vivahteita
ihmiskehossa.
Käyttäen synteettisen biologian työkaluja
voimme nykyään muokata lähes minkä tahansa eliön geenejä,
olivatpa ne mikroskooppisia tai eivät,
ja tehdä sen valtavan nopeasti ja tarkasti.
Kun huomioidaan ihmisten luomien koneiden rajoitteet,
synteettinen biologia ei tarkoita meille ainoastaan ruoan,
polttoaineen ja ympäristön muokkausta,
vaan myös itsemme muokkausta
lievittääksemme kehomme vaillinaisuutta
jotta selviäisimme avaruudessa.
Antaakseni esimerkin
kuinka voimme käyttää synteettistä biologiaa avaruudessa
palatkaamme Marsiin.
Marsin maaperän koostumus muistuttaa Havaijin vulkaanista tuhkaa,
jossa on eloperäisen aineksen jäämiä.
Ajatellaanpa hypoteettisesti,
että mitä jos Marsissa voisi oikeasti kasvaa jotakin
ilman Maasta tuotuja ravintoaineita?
Ensimmäinen kysymys lienee
kuinka tehdä kasveistamme kylmyyttä sietäviä?
Koska keskimäärin Marsin lämpötila
on aika hyytävät -60 celciusastetta.
Seuraava kysymys on,
kuinka teemme kasveistamme kuivuutta kestäviä?
Otetaan huomioon, että suuri osa vedestä joka muuttuu jääksi
haihtuu nopeammin kuin voin sanoa "haihtuu".
Käy ilmi, että olemme jo tehneet jotain tällaista.
Lainaamalla kalojen geenejä, jotka tuottavat pakkasnestettä,
ja kasvien kuten riisin kuivuudensietogeeniä
ja liittämällä ne yhteen tarvitsemissamme kasveissa
olemme luoneet kasveja, jotka sietävät kuivaa ja kylmää.
Maassa niitä kutsutaan nimellä GMO,
eli geenimuunnellut organismit,
ja tukeudumme niihin ruokkiaksemme ihmiset ympäri maailmaa.
Luonto tekee jo tällaisia asioita
ilman meidän apuamme.
Olemme vain löytäneet täsmällisempiä tapoja siihen.
No, miksi haluaisimme muuttaa kasvien geneettistä koostumusta?
Jos emme tekisi niin, se tarkoittaisi, että muokkaisimme
loputtomia hehtaareja uutta maata täysin uudella planeetalla
vapauttamalla ilmaan biljoonia litroja kasvihuonekaasuja
ja että loisimme sitten valtavan lasikuvun sille kaikelle.
Se on epärealistinen kuvitelma,
josta tulee nopeasti paljon maksava kuljetustehtävä.
Yksi parhaista tavoista taata,
että meillä riittää ruoka ja happi,
on tuoda mukanamme organismeja, jotka on jo luotu
sopeutumaan uusiin ja karuihin olosuhteisiin.
Toisin sanoen käyttäisimme organismeja planeetan maankaltaistamiseen
niin lyhyellä kuin pitkällä aikavälillä.
Näitä organismeja voi myös muokata tuottamaan lääkeaineita tai polttoainetta.
Voimme käyttää synteettistä biologiaa tuomaan muokattuja kasveja mukanamme,
mitä muuta voi tehdä?
No, aiemmin mainitsin, että lajina me
kehityimme nimenomaan Maata varten.
Se ei ole muuttunut viimeisen viiden minuutin aikana,
jonka olemme viettäneet täällä.
Joten jos joku meistä heivattaisiin Marsiin tällä nimenomaisella hetkellä
ja vaikka mukaan saisi ruokaa, vettä ja happea
ja suojapuvun,
kokisimme epämiellyttäviä terveysongelmia
ionisoivan säteilyn vaikutuksesta, joka pommittaa pintaa
Marsin kaltaisilla planeetoilla, joilla käytännössä ei ole ilmakehää.
Jos emme halua kaivautua maan alle
koko oleskelumme ajaksi jokaisella uudella planeetalla,
meidän on löydettävä tapoja suojautua
tarvitsematta turvautua suojahaarniskaan,
joka painaa lähes tulkoon yhtä paljon kuin itse
tai tarvitsematta lyijysuojaa.
Joten käyttäkäämme luontoa inspiraation lähteenä.
Maan moninaisen elämän joukossa
on eliöitä nimeltä ekstremofiilit,
jotka rakastavat ääriolosuhteita,
jos muistatte lukion biologiasta.
Ja niiden joukossa on bakteerilaji nimeltä Deinococcus radiodurans.
Se kestää kylmyyttä, kuivuutta, tyhjiölle ja hapolle altistumisen
ja ennen kaikkea säteilylle altistumisen.
Vaikka tiedetään sen säteilyltä suojaava mekanismi,
sitä ei ole vielä sovellettu nisäkäsgeeneihin.
Eikä se olekaan kovin helppoa.
Säteilysietokykyyn liittyy monia asioita,
eikä voi vain siirtää yhtä geeniä.
Mutta kun yhdistetään ihmisnokkeluus
ja aika,
en usko, että se on hankalaakaan.
Jos lainaisimme edes murto-osan sen säteilysietokyvystä,
se olisi silti huomattavan paljon parempi kuin mitä meillä on,
mikä on vain ihomme melaniini.
Käyttäen synteettisen biologien työkaluja
voimme valjastaa Deinococcus radioduransin kyvyn
kukoistaa olosuhteissa, joissa säteily muuten olisi kuolettava.
Vaikka sitä on hankala nähdä,
homo sapiens, siis ihmislaji,
kehittyy joka päivä,
ja se kehittyy nytkin.
Tuhansia vuosia kestänyt evoluutio
on luonut ihmisiä kuten tiibetiläiset,
jotka elävät matalahappisissa oloissa,
mutta myös argentiinalaiset, jotka voivat niellä ja käsitellä arsenikkia,
kemikaalista yhdistettä, joka tappaa perusihmisen.
Joka päivä ihmiskeho kehittyy sattumanvaraisten mutaatioiden kautta,
jotka yhtä sattumanvaraisesti sallivat joidenkuiden
sinnitellä kurjissa tilanteissa.
Mutta, ja tämä on iso mutta,
sellainen evoluutio vaatii kahta asiaa, joita meillä ei aina ole,
tai joihin ei ole varaa,
kuoleman ja aikaa.
Lajimme kamppailussa löytää paikkansa maailmankaikkeudesta
meillä ei aina ole tarvittua aikaa,
jotta kehittyisi luonnollisesti niitä lisätoimintoja,
joita tarvitaan muualla selviytymiseen.
Elämme aikaa, jota E.O. Wilson on kutsunut geenien kiertämisen ajaksi,
jolloin opimme hoitamaan geenivirheitä kystistä fibroosia tai lihastauteja
väliaikaisilla ulkoisilla avuilla.
Mutta joka päivä
lähestymme tahdonalaisen evoluution aikakautta,
aikaa, jolloin meillä on lajina
mahdollisuus päättää geeneistämme.
Ihmiskehon muokkaamisessa uusilla kyvyillä
ei ole enää kyse siitä, kuinka,
vaan milloin se tapahtuu.
Tällainen lähestymistapa,
jossa muokataan eliöiden geneettistä koostumusta,
varsinkin omaamme,
ei ole eettisesti kiistanalatonta.
Tekeekö se meistä vähemmän ihmisiä?
Mutta toisaalta, mitä ihmisyys on, jos ei
tähtipölyä, joka sattuu olemaan tietoista?
Mihin suuntaan viedä ihmisälyä?
Varmastikin on sen hukkaamista vain istua ja ihmetellä sitä.
Kuinka käytämme tietoamme
suojelemaan itseämme ulkoisilta vaaroilta
ja suojelemaan itseämme itseltämme?
Kysyn nämä kysymykset
en lietsoakseni tieteen pelkoa
vaan valottamaan niitä mahdollisuuksia,
joita tiede on meille suonut ja suo yhä.
Meidän pitää kerääntyä yhteen keskustelemaan ja ottaa ratkaisut vastaan
paitsi varovaisesti
myös rohkeasti.
Mars on määränpää,
mutta se ei jää ainoaksi.
Viimeinen ylitettävä rajamme
on päättää, mitä teemme ja mitä pitäisi tehdä lajimme valtavalla älykkyydellä.
Avaruus on kylmä, julma ja anteeksiantamaton.
Tiemme tähtiin on täynnä koettelemuksia,
jotka saavat meidät kysymään keitä olemme,
mutta myös minne olemme menossa.
Vastaus piilee valinnassamme käyttää tai hylätä teknologia,
jonka innoittajana on ollut elämä itse,
ja se valinta tulee määrittämään meitä koko olemassaolomme loppuajan.
Kiitoksia.
(Taputuksia)