Astronomi su otkrili hiljade planeta koje kruže oko zvezda mimo Sunca.
Ima ih raznih veličina,
različite udaljenosti orbite od njihove zvezde.
Najbliže od njih su udaljene trilionima kilometara,
a čak su i najveće od njih samo nejasne mrlje
na vidiku moćnih teleskopa.
Ali ako je jedna odo ovih planeta veličinom približna Zemlji
i orbitira ni previše blizu, ni previše daleko od svoje zvezde roditelja,
mogla bi da bude stenovita i topla dovoljno da ima okeane,
a možda i život.
Astronomi otkrivaju ove potencijalno naseljive planete
i oči im se povećaju i rašire.
Da li bi jedan od ovih udaljenih svetova mogao da nosi gradivne elemente života?
Ili čak živu, dišuću civilizaciju?
Da li ćemo uskoro da odgovorimo na pitanje: "Da li smo sami u univerzumu"?
Samo malo.
Možda bi prvo trebalo da pitamo drugo pitanje.
Da li bi trebalo da otkrijemo da li smo sami u univerzumu?
Ako otkrijemo atmosferske tragove života
na jednom od ovih malih, udaljenih svetova,
da li bi trebalo da kontaktiramo s nekim od bića koja možda tamo žive?
Da li je to mudro?
Pre tri decenije, NASA je odlučila da je odgovor da.
Vojadžer 1 i 2 su lansirani 1977.
kako bi istraživali džinovske planete u solarnom sistemu.
Svaka svemirska letelica je nosila zlatan fonografski zapis,
neku vrstu vremenske kapsule koja je uključivala tragove i poruke
koje su trebale da sopšte priču o ljudskoj civilizaciji.
Sadržaj ovih pozlaćenih bakarnih diskova je odabrao komitet
na čelu sa američkim astronomom i piscem Karlom Saganom.
Sadržale su preko 100 slika
i opseg zvukova iz prirodnog sveta:
okeanskih talasa,
groma,
zvuk ptica
i kitova.
Snimci su takođe sadržali muziku iz mnogih različitih vremenskih peroda i kultura,
pozdrave na 55 jezika
i poruku od predsednika SAD-a
i generalnog sekretara UN-a.
Takođe su sadržali mapu.
Svaki zlatni zapis pokazuje lokaciju našeg solarnog sistema
u odnosu na četrnaest pulsara.
Njihove tačne, jedinstvene frekvencije su nagoveštene
kako bi inteligentni, vanzemaljski oblici života
mogli da ih koriste da pronađu Zemlju.
Mnogo godina kasnije, ugledni fizičar Stiven Hoking je rekao
da je bila greška odati vanzemaljskim vrstama mapu puta do naše planete.
Hoking je pretpostavio da vanzemaljski život
verovatno nije mnogo složeniji od mikroba,
ali je upozorio da ukoliko napredna vanzemaljska vrsta poseti Zemlju,
to bi moglo da bude katastrofalno poput dolaska Kristifora Kolumba
za američke urođenike.
U međuvremenu, zlatni zapisi nastavljaju svoja putovanja.
Obe Vojadžerove svemirske letelice su 1990. prošle mimo Plutonove orbite.
Vojadžer 1 je ušao u međuzvezdani prostor 2012.
i stići će do najbližeg zvezdanog sistema za 40.000 godina.
Ako bilo koju svemirsku letelicu otkrije vanzemaljsko biće,
postoji mogućnost da bi mogli da dešifruju tragove sa zlatnog zapisa
i jednog dana stignu na našu planetu.
To je naročito tačno,
ako bi se radilo o značajno tehnološki naprednijoj civilizaciji.
Ta bića bi mogla da budu dobroćudna,
kao što se nadamo da hoće,
ako ljudi jednom uspeju da ostvare međuzvezdana putovanja.
Ili bi mogla da budu neprijateljska.
Traganje za planetama na kojima možda ima života znači zurenje u veliki ambis.
Najverovatnije nećemo pouzdano znati evolutivni stadijum,
svesnost,
karakter
ili namere prvog oblika života koji otkrijemo.
Stoga je rizično upraviti pogled ka spolja.
Rizikujemo naš sami način života.
Ali bi mogao da bude veći rizik odvratiti pogled,
negirati same pionirske duhove koji su pomogli u oblikovanju naše vrste.
Svi se rađamo znatiželjni o svetu i univerzumu.
Praćenje te znatiželje je jedno od najvećih dostignuća čovečanstva.
Možda ima mesta za pomeranje granica nauke,
s tim da negujemo uz to naš zanos,
još jednu od najvećih dragocenosti čovečanstva:
nadu.