Astronomii au descoperit mii de planete orbitând alte stele în afară de Soare.
Sunt de toate mărimile,
la diferite distanțe orbitale față de stelele lor.
Cele mai apropiate sunt la trilioane de mile depărtare,
și chiar și cele mai mari sunt niște petice nedeslușite
pe obiectivul telescoapelor de putere mare.
Dar dacă una dintre aceste planete e apropiată ca mărime de Pământ
și nu orbitează prea aproape sau prea departe de steaua-mamă,
ar putea fi suficient de stâncoasă și de caldă ca să găzduiască oceane
și poate viață.
Astronomii au descoperit aceste planete potențial locuibile,
iar ochii li se măresc de uimire.
Ar putea vreuna dintre aceste lumi îndepărtate
găzdui pietrele de temelie ale vieții?
Sau măcar vreo civilizație vie?
Suntem pe cale să răspundem la întrebarea: „Suntem singuri în univers?”
Dar stați o clipă.
Poate ar trebui să punem o altă întrebare mai întâi.
Ar trebui să încercăm să aflăm dacă suntem singuri în univers?
Dacă găsim amprentele atmosferice ale vieții
într-una dintre aceste lumi mici, îndepărtate,
ar trebui să-ncercăm să contactăm ființele care ar putea trăi acolo?
E oare înțelept?
În urmă cu trei decenii, NASA a decis că răspunsul e „da”.
Voyager 1 și 2 au fost lansate în 1977
ca să exploreze planetele gigantice din sistemul solar.
Fiecare sondă spațială avea la bord un disc aurit de gramofon,
un fel de capsulă a timpului care includea indicii și mesaje
menite să ilustreze povestea civilizației umane.
Conținutul acestor discuri de cupru placate cu aur a fost ales de un comitet
condus de astronomul și autorul american Carl Sagan.
Ele includ peste 100 de imagini
și o varietate de sunete din lumea naturală:
valurile oceanului,
tunetul,
sunetele păsărilor
și ale balenelor.
Includeau și muzică din diferite perioade și culturi,
saluturi în 55 de limbi
și mesaje de la Președintele Statelor Unite ale Americii
și de la Secretarul General al ONU.
Mai includeau și o hartă.
Fiecare disc aurit arată locația sistemului nostru solar
în raport cu 14 pulsari.
Au fost indicate frecvențele lor precise, unice,
astfel încât formele de viață extraterestre inteligente
le-ar putea folosi ca să găsească Pământul.
Mulți ani după aceea, renumitul fizician Stephen Hawking a spus
că e o greșeală să dăm unei specii extraterestre harta către planeta noastră.
Hawkings bănuia că orice formă de viață extraterestră
probabil nu era mai complexă decât microbii,
dar a avertizat că dacă vreo specie avansată ar vizita Pământul,
ar putea fi la fel de catastrofal ca sosirea lui Cristofor Columb
pentru amerindieni.
Între timp, discurile aurite își continuă călătoria.
În 1990, ambele sonde spațiale Voyager au trecut dincolo de orbita lui Pluto.
Voyager 1 a intrat în spațiul interstelar în 2012
și va ajunge la cel mai apropiat sistem stelar în 40.000 de ani.
Dacă vreun disc e descoperit de viața extraterestră,
e posibil să descifreze indiciile de pe discul placat cu aur
și să ajungă pe planeta noastră într-o bună zi.
Asta e valabil mai ales
în cazul în care civilizația lor e mult mai avansată tehnologic.
Acea formă de viață ar putea fi binevoitoare,
așa cum sperăm să fie dacă vreodată oamenii vor putea călători interstelar.
Sau ar putea fi ostilă.
A căuta planete pe care ar putea exista viață înseamnă a privi într-un mare abis.
Probabil nu vom avea cunoștințe clare despre stadiul evolutiv,
receptivitatea la senzații,
caracterul
sau intențiile primei forme de viață pe care o descoperim.
Așadar, e un risc să ne îndreptăm atenția spre spațiu.
Ne riscăm modul de viață.
Dar poate e un risc mai mare să nu o facem,
să negăm tocmai spiritul de pionierat ce ne-ajută să ne formăm ca specie.
Ne naștem curioși în ce privește lumea și universul.
A da curs acestei curiozități e una din cele mai mari realizări ale omenirii.
Poate mai e loc să forțăm frontierele științei,
cu condiția ca fervoarea noastră să fie însoțită
de una dintre cele mai valoroase bunuri ale omenirii:
speranța.