אסטרונומים גילו אלפי כוכבי לכת שחגים סביב כוכבים שאינם השמש שלנו.
הם מגיעים בכל הגדלים,
במרחקי הקפה שונים מהכוכבים שלהם.
הקרובים שבהם במרחק טריליוני קילומטרים,
כשאפילו הגדולים שבהם הם רק כתמים מטושטשים
בשדות הראיה של טלסקופים ממש חזקים.
אבל אם אחד מכוכבי הלכת האלו קרוב בגודלו לכדור הארץ
ומסלולו לא קרוב מדי ולא רחוק מדי מכוכב האם שלו,
הוא יכול להיות סלעי וחם מספיק כדי שיהיו בו אוקיינוסים
ואולי אפילו חיים.
אסטרונומים מגלים את כוכבי הלכת האלה, שיכולים אולי לקיים חיים,
ועיניהם גדלות ומתרחבות.
האם אחד העולמות הרחוקים האלה יכול להכיל את אבני הבניין של החיים?
או אפילו תרבות חיה ונושמת?
האם נקבל תשובה לשאלה "האם אנו לבד ביקום?"
אבל חכו.
אולי אנחנו צריכים לשאול שאלה אחרת קודם.
האם אנחנו צריכים לנסות לגלות אם אנחנו לבד ביקום?
אם נגלה טביעות אצבע אטמוספריות של חיים
על אחד מהעולמות הרחוקים והקטנים האלה,
האם אנחנו צריכים לנסות ליצור קשר עם ישויות שאולי חיות שם?
האם זה חכם?
לפני שלושה עשורים, נאסא החליטו שהתשובה היא כן.
וויאג'ר 1 ו 2 שוגרו ב 1977
כדי לחקור את כוכבי הלכת הענקיים במערכת השמש.
כל חללית נשאה תקליט מוזהב,
קפסולת זמן שכוללת רמזים ומסרים
שאמורים להעביר את סיפור הציוויליזציה האנושית.
תוכן הדיסקים מצופי הזהב האלה נבחר על ידי וועדה
שבראשה האסטרונום והסופר האמריקאי קארל סייגן.
הם כללו מעל 100 תמונות,
ומגוון קולות מהטבע:
גלי אוקיינוסים,
רעמים,
קולות ציפורים
ולוויתנים.
התקליטים מכילים גם מוזיקה מתקופות זמן ותרבויות רבות,
ברכות ב 55 שפות,
ומסרים מנשיא ארצות הברית,
ומזכיר האו"ם.
הם גם כללו מפה.
כל תקליט זהב מכיל את מיקום מערכת השמש שלנו
ביחס ל 14 פולסרים.
התדירויות המדוייקות והיחודיות שלהם סומנו
כך שחיים חוצניים אינטליגנטים
יוכלו להשתמש בהם כדי למצוא את כדור הארץ.
שנים רבות לאחר מכן, הפיזיקאי הנודע סטיבן הוקינג אמר
שזו היתה טעות לתת למין חייזרי את המפה לכוכב שלנו.
הוקינג חשד שכל מין של חיים חוצניים
כנראה לא יותר מורכב ממיקרובים,
אבל הוא הזהיר שאם מין חייזרי מתקדם יבקר בכדור הארץ,
זה יכול להיות קטסטרופלי כמו ההגעה של כריסטופר קולומבוס היתה
לאמריקאים הילידים.
בינתייים, התקליטים המוזהבים ממשיכים את מסעם.
ב 1990, שתי חלליות הוויאג'ר חלפו מעבר למסלול של פלוטו.
וויאג'ר 1 נכנסה לחלל הבין כוכבי ב 2012,
ותגיע למערכת מרובת כוכבים הקרובה ביותר עוד 40,000 שנה.
אם כל חללית תתגלה על ידי חיים חוצניים,
יתכן שהם יוכלו לפענח את הרמזים מתקליטי הזהב
ויום אחד יגיעו לכוכב שלנו.
זה נכון במיוחד
אם הציוויליזציה שלהם הרבה יותר מתקדמת טכנולוגית.
הם יכולים להיות טובי לב,
כמו שאנו מקווים שיתנהגו בני האדם, אם באחד הימים נהיה מסוגלים למסע בין כוכבי.
או שהם יכולים להיות עויינים.
חיפוש כוכבי לכת שאולי יש בהם חיים משמעו מבט לתוך תהום.
כנראה לא יהיה לנו ידע ברור על השלב האבולוציוני,
המודעות,
האופי,
או הכוונות של צורת החיים הראשונה שנגלה.
אז זה סיכון להפנות את עיניינו החוצה.
אנחנו מסכנים את דרך חיינו.
אבל זה יכול להיות סיכון גדול יותר שלא להביט,
להתכחש לרוחות החלוציות שעוזרות לעצב את המין שלנו.
כולנו נולדים סקרנים בנוגע לעולם וליקום.
רדיפה אחרי הסקרנות הזו היא אחד ההישגים הגדולים של האנושות.
אולי יש מקום לדחוף את גבולות המדע,
אם נשלב יחד עם הלהט שלנו
עוד אחד מנכסיה הגדולים של האנושות:
תקווה.