Era în aprilie, anul trecut.
Ieșisem într-o seară cu prietenii
să sărbătorim o zi de naștere.
Nu ne mai văzuserăm de vreo câteva săptămâni,
a fost o seară minunată fiind cu toții împreună.
La sfârșitul serii,
am prins ultimul metrou spre celălalt capăt al Londrei.
Drumul a fost liniștit.
Am ajuns la stația mea,
mai aveam 10 minute de mers pe jos până acasă.
După ce am cotit spre strada mea,
casa mea se vedea puțin mai sus,
am auzit pași în spatele meu
care parcă au apărut ca din senin
și se apropiau rapid.
Înainte să realizez ce se întâmplă,
mi s-a pus o mână la gură, nemaiputând să respir,
iar tânărul din spatele meu m-a pus la pământ
izbindu-mi capul de mai multe ori de paviment
până ce mi-a dat sângele pe nas,
lovindu-mă cu șuturi în spate și gât
în timp ce începea să mă abuzeze,
smulgându-mi hainele și țipând să ,,închid gura"
cum încercam să strig după ajutor.
Cu fiecare lovitură cu capul de pământ,
îmi răsuna în minte o întrebare care mă urmărește și astăzi:
„Oare așa se va termina totul?”
Nu îmi dădusem seama că fusesem urmărită
de la stația de metrou.
Câteva ore mai târziu,
stăteam cu bustul și picioarele dezgolite în fața poliției,
în timp ce îmi fotografiau tăieturile și vânătăile
de pe corp, pentru probele criminalistice.
Nu am cuvinte să descriu sentimentele chinuitoare
de vulnerabilitate, rușine, supărare și nedreptate
pe care le-am trăit atunci și în următoarele săptămâni.
Dar simțind nevoia să condensez aceste sentimente,
să le pun în ordine ca să le pot prelucra,
am făcut ce mi s-a părut cel mai natural:
Am scris despre asta.
La început a fost un exercițiu terapeutic.
Am scris o scrisoare abuzatorului,
l-am umanizat cu ,,tu''
pentru a-l include în comunitatea
pe care a abuzat-o așa de violent în acea seară.
Accentuând efectul devastator
al acțiunilor sale, i-am scris:
„Te-ai gândit vreodată la persoanele din viața ta?
Nu știu cine sunt persoanele din viața ta.
Nu știu nimic despre tine.
Dar știu asta:
Nu m-ai atacat doar pe mine în acea seară.
Sunt o fiică, o prietenă,
o soră, o elevă,
o verișoară, o nepoată,
sunt o vecină,
sunt angajata care servește tuturor
cafeaua la metrou.
Iar toate aceste persoane care intră în contact cu mine
formează comunitatea mea.
Iar tu i-ai abuzat pe fiecare în parte.
Ai violat adevărul pentru care nu voi înceta vreodată sa lupt,
ceea ce reprezintă toți acești oameni:
că în lume există cu siguranță mai mulți oameni buni decât răi.”
Hotărâtă să nu îmi pierd încrederea
în solidaritatea comunității mele sau în întreaga umanitate,
mi-am amintit de atacul terorist din 7 iulie 2005 din Londra,
de primarul Londrei și de părinții mei care au insistat
să folosim din nou mijloacele de transport a doua zi,
ca să nu rămânem marcați sau schimbați
de cei care ne-au făcut să ne simțim în nesiguranță.
I-am spus agresorului meu:
„M-ai atacat,
dar voi lua din nou metroul.
Comunitatea nu va considera periculos să meargă acasă pe jos pe întuneric.
Vom lua ultimul metrou spre casă
și vom merge pe străzile noastre singuri
pentru că nu ne vom impune sau accepta ideea
că ne punem în pericol făcând asta.
Vom continua să ne adunăm ca o armată,
când un membru al comunității noastre este amenințat.
Iar aceasta este o luptă pe care nu o vei câștiga.”
Pe atunci când scriam această scrisoare...
(Aplauze)
Mulțumesc.
(Aplauze)
Pe când scriam această scrisoare,
învățam pentru examene în Oxford
și lucram la ziarul studențesc local.
Cu toate că familia și prietenii mă susțineau,
pe atunci mă simțeam singură.
Nu știam pe nimeni care să fi trecut prin așa ceva,
cel puțin așa credeam.
Citisem articole, statistici, și știam cât era de comun abuzul sexual,
cu toate astea nu știam pe nimeni
care să vorbească despre asta.
Așa că am luat o decizie spontană,
să public această scrisoare în ziarul studențesc,
sperând să ajungă la alții în Oxford
care poate au avut o experiență similară și se simt la fel.
La sfârșitul scrisorii,
le-am cerut celorlalți să scrie experiențele lor
sub hashtag-ul „Nevinovat”,
pentru a sublinia că supraviețuitorii abuzului se pot exprima
fără să se simtă vinovați sau rușinați de ceea ce li s-a întâmplat –
pentru a arăta că toți ne putem opune abuzului sexual.
Nu am anticipat că aproape peste noapte,
această scrisoare a devenit virală.
În scurt timp am primit sute de scrisori
de la bărbați și femei din întreaga lume,
pe care le-am publicat pe un website creat de mine.
Iar hastag-ul a devenit o campanie.
O mamă australiană de 40 de ani a povestit cum într-o seară în oraș
a fost urmărită la baie de un bărbat
care îi tot atingea zona genitală.
Apoi un bărbat din Olanda
a povestit cum a fost violat la o întâlnire în Londra
și nu a fost luat în seriosde nimeni.
Am avut mesaje pe Facebook de la persoane din India și America de Sud
care mă întrebau cum să facă acolo campania.
Una din primele contribuții a fost de la Nikki, care a povestit
cum a crescut fiind molestată de propriul tată.
Prietenii mi-au povestit
despre experiențe întâmplate cu o săptămână în urmă.
până la cele întâmplate cu ani în urmă despre care habar nu aveam.
Pe măsură ce primeam aceste mesaje,
începusem să primim mesaje de speranță;
oameni încurajați de această comunitate
care se opune abuzului și învinovățirii victimei.
O femeie pe nume Olivia,
după ce a povestit cum a fost abuzată
de cineva în care avea încredere și la care ținea, a spus:
„Am citit multe din experiențele de aici
și sper că dacă atât de multe femei pot merge mai departe, atunci pot și eu.
Am fost inspirată de multe
și sper să fiu la fel de puternică într-o zi.
Cu siguranță voi fi.”
Oamenii au început să publice sub acest hashtag,
iar scrisoarea a fost republicată de presa națională
și tradusă în mai multe limbi din întreaga lume.
Dar ceva m-a uimit la atenția mediatică acordată scrisorii.
Pentru ca ceva să fie pe prima pagină...
Însăși cuvântul „știri” (în engleză „noutăți”),
ne face să credem că e ceva nou sau surprinzător.
Și totuși, abuzul sexual nu este o noutate.
Abuzul sexual și alte acte de injustiție
sunt prezentate de media tot timpul.
Dar prin această campanie,
injustițiile au fost prezentate nu doar ca subiecte de știri,
au fost în primul rând experiențe trăite care au afectat oameni reali,
care au creat, cu solidaritatea tuturor,
ceea ce aveau nevoie și care lipsea înainte:
o platformă pentru a se elibera,
garanția că nu sunt singuri, că nu sunt vinovați de ce li s-a întâmplat
și discuții deschise care pot ajuta să reducă stigmatul acestui subiect.
Vocile celor direct implicați erau în prim plan,
nu vocile jurnaliștilor sau a comentatorilor media.
De aceea întâmplarea era o știre.
Trăim într-o lume interconectată
cu o proliferare a rețelelor sociale
care, desigur, e o resursă fantastică pentru a declanșa schimbarea socială.
Dar de asemenea ne-a făcut mai reactivi,
de la micile necazuri ca: „Ah, trenul meu a avut întârziere,”
la cele mai flagrante acte de război, genocid, atacuri teroristice.
Am început sa reacționăm la orice fel de nemulțumire
postând pe Tweeter, Facebook, hashtag-uind;
orice pentru a arăta că și noi am avut o reacție.
Problema reacționării în masă
e că uneori poate însemna că nu reacționăm deloc,
nu în sensul de a nu face oricum nimic.
Ne poate face să ne simțim mai bine,
ca și cum am fi contribuit la un doliu sau indignare de grup
dar asta nu schimbă de fapt nimic.
Și în plus,
uneori poate înăbuși vocile celor direct afectați de abuz,
ale căror nevoi trebuie să fie auzite.
Îngrijorarea, de asemenea, este tendința de a reacționa împotriva injustiției
ridicând și mai multe ziduri,
arătând repede cu degetul, în speranța găsirii unor soluții simple
la problemele complexe.
Într-un tabloid britanic, scrisoarea mea avea ca titlu:
„Studentă la Oxford lansează campania on-line de umilire a agresorului.”
Dar campania nu a vrut să umilească pe nimeni.
Am vrut să lăsăm oamenii să vorbească și să-i facem pe alții să asculte.
Troll-urile ostile de pe Twitter au creat și mai multă nedreptate,
comentând asupra etniei sau a clasei sociale a agresorului,
pentru a-și impune propriile agende prejudiciate.
Câțiva chiar m-au acuzat că am inventat totul
ca să impun, și citez:
„convingeri mele feministe împotriva bărbaților.”
(Râsete)
Așa e, nu?
„Hei lume! Iertați-mă, nu o pot face,
sunt prea ocupată să urăsc întreaga populație masculină
până împlinesc 30 de ani.”
(Râsete)
Sunt aproape sigură
că aceste persoane nu ar spune aceleași lucruri față în față.
Dar se pare că, în fața calculatorului,
în confortul casei lor, pe rețelele de socializare,
oamenii uită că ceea ce scriu devine public –
că alți oameni vor citi și vor fi afectați.
Întorcându-mă la ideea de a lua din nou metroul,
ce mă mai îngrijorează profund cu această gălăgie ce se face
ca reacție on-line la nedreptate
este că ne putem identifica foarte ușor cu persoana în cauză
care poate duce la un oarecare defetism,
o barieră mentală în a vedea binele, oportunitatea de schimbare
după o situație negativă.
Cu câteva luni înainte de începerea campaniei,
înainte de ceea ce mi s-a întâmplat,
am fost la un eveniment TEDx în Oxford,
și am ascultat-o pe Zelda la Grange,
fost secretar privat a lui Nelson Mandela.
Una din povestirile ei m-a impresionat foarte tare.
A vorbit despre Mandela când a fost dat în judecată
de Federația de Rugby sud-africană
după ce a ordonat o anchetă în sport.
În sala de judecată,
el a mers la avocații Federației de Rugby,
a dat mâna cu ei
și a conversat cu ei, cu fiecare în limba sa maternă.
Zelda a încercat să protesteze,
spunându-i că nu merită respectul său
după nedreptatea pe care i-au făcut-o.
El s-a întors către ea și i-a zis:
„Să nu lași niciodată adversarul să decidă condițiile bătăliei.”
Când am auzit aceste cuvinte,
nu am știut exact de ce erau așa de importante,
dar am simțit că erau, așa că le-am notat într-un carnețel.
De atunci m-am gândit mult la această frază.
Răzbunarea sau exprimarea urii
împotriva celor care ne-au nedreptățit
poate părea o reacție umană în fața răului,
dar trebuie să întrerupem acest ciclu,
dacă sperăm să transformăm evenimentele negative, de nedreptate,
în schimbări sociale pozitive.
Dacă facem altfel,
vom lăsa dușmanul să decidă condițiile de luptă,
crează o dicotomie
în care noi, cei care am suferit, devenim cei afectați,
instigați împotriva lor, a răufăcătorilor.
Așa cum am luat din nou metroul,
nu ne putem lăsa platformele de interconectivitate și comunitate
să fie locurile pe care le alegem pentru a fi învinși.
Dar nu vreau să descurajez răspunsul din social media
pentru că datorez dezvoltarea campaniei #Nevinovat
aproape în întregime acestuia.
Dar vreau să încurajez o abordare mai chibzuită
a modului în care o folosim ca răspuns la injustiție.
Mai întâi, cred, trebuie să ne întrebăm două lucruri.
Unu: De ce simt această nedreptate?
În cazul meu, erau câteva răspunsuri.
Cineva m-a rănit pe mine și pe cei dragi mie,
sub considerentul că nu va trebui să răspundă pentru asta
sau să recunoască prejudiciile create.
Și nu doar asta, mulți suferă în fiecare zi
din cauza abuzurilor sexuale, adesea în tăcere,
și totuși, nu-i acordăm spațiul mediatic dat altor probleme.
Este încă o problemă pentru că adesea sunt acuzate victimele.
Apoi întrebați-vă: Văzând aceste cauze,
cum aș putea să le reinversez?
Prin noi, a fost tras la răspundere agresorul meu și mulți alții.
Le-a fost atrasă atenția asupra efectului cauzat.
A fost dată atenție mediatică abuzului sexual,
pornind discuții intre prieteni, în familie, în presă
care fuseseră prea mult ignorate,
accentuându-se că victima nu e de vină pentru ceea ce i s-a întâmplat.
Mai avem mult până rezolvăm această problemă definitiv.
Dar în acest fel,
putem folosi social media ca mijloc activ de justiție socială,
ca mijloc de educare, de stimulare a dialogului,
pentru ca factorii de decizie să afle de existența problemei
direct de la cei afectați de ea.
Pentru că uneori aceste întrebări nu au răspunsuri ușoare.
De fapt, foarte rar au.
Dar asta nu înseamnă că nu putem să răspundem prudent.
În situațiile în care nu știi ce să faci,
cum să abordezi acest sentiment de nedreptate,
te mai poți gândi, poate nu la ce ar trebui să faci,
ci la ceea ce nu ar trebui să faci.
Nu poți construi și mai multe ziduri luptând împotriva nedreptății
cu și mai multă prejudecată, cu mai multa ură.
Nu poți vorbi în locul celor direct afectați de nedreptate.
Și nu poți reacționa la nedreptate și a doua zi să uiți de acest lucru,
doar pentru că cei de pe Twitter au trecut la alt subiect.
Câteodată lipsa reacției, în mod ironic,
e cea mai potrivită cale pe care o putem lua.
Pentru că putem fi furioși, supărați și porniți din cauza nedreptății,
dar să luăm în considerare reacțiile noastre.
Să-i tragem la răspundere fără să coborâm într-o cultură
care ne face să ne umilim sau să ne nedreptățim.
Să ne amintim de diferența,
foarte des uitată de utilizatorii de internet,
dintre critică și insultă.
Să nu uităm să gândim înainte să vorbim,
doar pentru că avem în față un ecran.
Iar când facem zarvă pe rețelele de socializare,
să nu înăbușim nevoile celor afectați,
ci din contră, să le amplificăm vocile,
iar Internetul sa devină locul în care nu ești o excepție
dacă vorbești despre ceva ce ți s-a întâmplat ție.
Aceste abordări prudente ale nedreptății
evocă bazele pe care a fost construit Internetul:
socializare, semnalare, conectare;
toți acești termeni care vor să aducă oamenii împreună
nu să îi separe.
Dacă ne uităm la cuvântul ,,justiție" în dicționar,
înainte de pedeapsă,
înainte de aplicarea legii sau de autoritatea judiciară,
găsești:
„Respectarea dreptății.”
Cred că sunt puține lucruri în această lume mai ,,drepte''
decât a aduce oamenii împreună,
decât solidaritatea.
Dacă permitem rețelelor de socializare să facă asta,
cu siguranță ele pot transmite o puternică formă de dreptate.
Va mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)