Tavaly áprilisban történt.
Szórakozni voltam a barátaimmal,
születésnapot ünnepeltünk.
Már néhány hete nem találkoztunk,
remek este volt, így újra együtt.
Amikor vége lett,
elértem még az utolsó metrót, ami visszavitt London túlsó végébe.
Útközben nem volt semmi különös.
Megérkeztem az állomásra,
nekiindultam a tízperces gyalogútnak.
Amikor befordultam az utcánkba,
és már láttam a házat,
egyre gyorsuló
lépteket hallottam a hátam mögül,
valahonnan a semmiből.
Még mielőtt felfoghattam volna, mi történik,
egy kéz tapadt a számra, amitől lélegezni sem tudtam,
és a fiatalember hátulról lerántott a földre.
fejemet többször a járdához verte,
amíg az arcom vérezni nem kezdett,
a nyakam és a hátam rugdosta,
miközben készült megerőszakolni,
letépve ruháimat, csendet parancsolva,
mikor kiáltani próbáltam.
Minden ütéssel ami a fejemet érte,
egy kérdés merült fel, ami a mai napig kísért:
Mi lesz ennek a vége?
Nem tudhattam, hogy már az állomástól
végig követett.
Órákkal később
félmeztelenül és csupasz lábakkal álltam a rendőrségen,
ahogy a sebeket és zúzódásokat fényképezték
bizonyítékként.
Nehéz szavakat találni azokra a mindent felemésztő érzésekre,
mint kiszolgáltatottság, szégyen,
feldúltság, méltánytalanság, amelyek hetekig gyötörtek.
Össze akartam sűríteni ezeket az érzéseket
valami rendezett formába, hogy feldolgozhassam,
így azt tettem, ami számomra a legtermészetesebb:
kiírtam magamból.
Terápiaként indult.
Írtam levelet a támadómnak,
a "te" szóval emberszámba vettem,
tagjává tettem annak a közösségnek,
amelyet oly durván meggyalázott azon az estén.
Tettének következményeit hangsúlyozván
azt írtam:
"Gondoltál valaha azokra, akik jelen vannak az életedben?
Én nem tudom, kik ők.
Nem tudok semmit rólad.
De ezt tudom:
nem csak engem támadtál meg azon az éjszakán.
Lányukként, barátnőként,
nővéreként, diáktársként,
rokonként,
szomszédként közöm van emberekhez.
Én vagyok az, aki kávét szolgál fel
az állomásnál lévő kávézóban.
És ezek az emberek mind
a közösségem része.
És te mindezeket az embereket bántalmaztad.
Megsértetted az igazságot, amiért mindig harcolni fogok,
és amit ezek az emberek képviselnek:
hogy sokkal több jó ember van a világon, mint gonosz."
Elhatároztam, hogy nem hagyom, hogy ez az incidens eltérítsen
ismerőseim szolidaritásában és az emberiségben vetett hitemtől,
felidéztem a 2005. júliusi londoni terrortámadást,
és hogy London polgármestere -- és a szüleim is -
ragaszkodtak hozzá, hogy másnap is a metrót használjuk mindannyian,
hogy ne úgy táncoljunk már,
ahogy a terroristák fütyülnek.
A támadómnak azt mondtam:
"Megtámadtál,
de visszaszállok arra a metróra.
Én és az ismerőseim nem fogunk félni sötétben menni haza.
Felszállunk az utolsó metrónkra,
és egyedül sétálunk végig az utcán,
mert nem fogadjuk el, nem hagyjuk belénk vésődni
a gondolatot, hogy veszélynek tesszük ki magunkat.
Bajtársként fogunk össze,
ha bárkit közülünk fenyegetés ér.
Ezt a harcot nem nyered meg."
E levél írásának idején --
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)
E levél írásának idején,
az oxfordi vizsgáimra készültem,
és a helyi diákújságnál dolgoztam.
Támogató családom és barátaim dacára
elég magányos voltam akkor.
Nem ismertem senkit, aki átélt ilyet korábban;
legalábbis azt gondoltam.
Olvastam jelentéseket, statisztikákat, és tudtam, milyen gyakori a nemi erőszak,
mégsem tudtam senkiről,
aki beszélt volna ilyen tapasztalatairól.
Egy hirtelen ötlettől vezérelve
elhatároztam, hogy közzéteszem levelemet a diákújságban,
abban a reményben, hogy elér másokat is,
akik talán átéltek ehhez hasonló esetet és ugyanígy érzik magukat.
A levél végén
kértem a többieket, hogy írjanak esetükről
a "#NotGuilty" 'hashtag alatt,
-- kihangsúlyozva, hogy az erőszak átélői nem kell,
hogy szégyent vagy bűntudatot érezzenek a történtek miatt --
hogy megmutassuk, meg tudjuk védeni magunkat az erőszaktól.
Amire nem számítottam, hogy egy éjszaka alatt
ez a levél elterjed a neten.
Nemsokára több száz sztorit kaptunk
férfiaktól és nőktől szerte a világból,
ezeket megjelentettünk az általam létrehozott weboldalon.
Ez a hashtag kampánnyá vált.
Egy 40 éves ausztrál édesanya leírta, hogy egyszer, amikor szórakozni volt,
követte a mosdóba
egy férfi, aki többször megfogta az ágyékát.
Egy férfi Hollandiából
azt írta, hogy londoni látogatása alatt megerőszakolták,
és senki nem vette komolyan, amikor bejelentést tett.
Személyes Facebook-üzenetekben kérdezték Indiából és Dél-Amerikából,
hogy miként vihetnénk át a kampány üzenetét hozzájuk.
Az egyik első közlés egy Nikki nevű nőtől származott,
aki leírta, hogy saját apja molesztálta gyermekkorában.
Barátaim is megnyíltak,
és beszámoltak saját esetükről. Némelyik egy hete történt,
mások évekkel korábban, és én nem is tudtam róla.
És ahogy kezdtek érkezni az üzenetek,
egyre több reményteli üzenetet kaptunk,
olyanoktól, akik erőt merítenek e közösség hangjából,
ahogy kiállnak a nemi erőszak és az áldozathibáztatás ellen.
Egy Olivia nevű nő,
miután leírta, miként támadta meg valaki,
akiben korábban megbízott és fontos volt számára,
azt írta "sok történetet elolvastam a közöltekből,
és reménykedem, ha ilyen sokan túl tudtak lépni ezen,
akkor én is túl tudok.
Sokan hatnak rám bíztatólag,
hogy én is olyan erős leszek egyszer mint ők.
Ebben biztos vagyok."
Az emberek világszerte twitteltek e hashtag alatt,
és a levél megjelent a az országos médiában is,
és több nyelvre lefordították világszerte.
De valami megdöbbentett a média figyelmében,
hogy ez a levél annyira népszerű lett.
Hogy valami címlapra kerüljön,
hogy hír legyen.
feltehetjük, hogy kell lennie benne valami újnak vagy meglepőnek.
De a nemi erőszakban nincs semmi új.
A nemi erőszakról --más méltánytalanságokkal együtt --
a média nap mint nap beszámol.
A kampánynak köszönhetően
e méltánytalanságok már nem egyszerűen hírek voltak,
hanem hús-vér emberekkel történt esetek, amelyekről az érintettek beszéltek.
Így jött létre a többiek szolidaritására támaszkodva
az a hiánypótló platform,
ahol meg lehet nyílni, ami biztosít,
hogy nem vagy egyedül, nem kell szégyenkezni..
Az őszinte viták segítik eloszlatni a témát kísérő stigmákat.
Ezen a platformon a személyesen érintettek szava számított,
nem az újságíróké vagy a közösségi oldalak kommentelőié.
És ezért lett a történetből hír.
Kapcsolatokkal teli világban élünk,
ahol a közösségi oldalak burjánoznak.
Ezek persze igen alkalmasak társadalmi változások beindítására.
Egyúttal arra is késztetnek, hogy reagáljunk mindenre
a legkisebb bosszúságoktól, mint a "késik a vonatom",
a háború szörnyű igazságtalanságáig, a népirtásig, terrortámadásig.
Alapreakciónk erre, hogy azonnal ugorjunk minden sérelemre -
twitter, facebook, hashtag --
bármelyikre, hogy megmutassuk, mi is reagáltunk.
Ezzel a csoportos reakcióval az a baj,
hogy jelentheti azt is, hogy valójában nem is reagálunk,
abban az értelemben, hogy cselekednénk is.
Ettől talán jobban érezzük magunkat,
mint mikor osztozunk valaki gyászában vagy felháborodásában,
de ez valójában nem változtat semmit.
Ráadásul
akár el is nyomhatja azok hangját,
akiket közvetlenül érint az igazságtalanság,
akiket meg kéne hallgatni.
Ijesztő az tendencia is, hogy vannak, akik az igazságtalanságra
teljes meg nem értéssel reagálnak,
az áldozatot hibáztatják, azt remélve, hogy egyszerű megoldást adnak
egy összetett problémára.
Egy bulvárlap azt írta levelem közzétételekor
nagybetűs címben: :
"Oxfordi diák kampánya támadója megszégyenítésére."
Valójában a kampány senkit nem akart megszégyeníteni.
Megszólaltatni és meghallgatásra késztetni akarta az embereket.
Twitteren a trollok csak fokozták az igazságtalanságot azzal,
hogy támadóm etnikumáról vagy társadalmi hovatartozásáról találgattak,
saját előítéletességükhöz keresve indokot.
És egyesek engem vádoltak, hogy színleltem az egészet,
hogy erőltessem, idézem,
a "feministák utálják a férfiakat."
(Nevetés)
Ugye?
Mintha azt akarnám mondani: "Más dolgom sincs, mint,
30 éves koromra
megutálni minden férfit."
(Nevetés)
Szinte biztos vagyok,
hogy ezek az emberek élőben nem mondanának ilyeneket.
De háttérben maradva,
saját otthonuk biztonságában,
a közösségi oldalon,
elfelejtik, hogy amit tesznek, nyilvános,
mások is olvassák, másokat is érint.
Visszatérve a "vissza a metróra" analógiához,
a másik gondom a beszámolók által kiváltott lármával,
hogy könnyen elcsúszhat
a sajnálkozás felé, ami a vereség érzetét
váltja ki az érintettekből,
olyan lelki korlátot emelve,
ami a pozitív változások akadálya lesz.
A kampány kezdete előtt pár hónappal,
még mielőtt bármi történt volna velem,
voltam Oxfordban egy TEDx-en,
és meghallgattam Zelda la Grage -t.
Ő Nelson Mandela személyes titkárnője volt valamikor.
Az egyik története nagyon szíven ütött.
Arról beszélt, hogy Mandelát bíróság elé idéztette
a Dél-Afrikai Rögbi Szövetség,
mert vizsgálatot kezdeményezett valami sport-ügyben.
A bíróságon
odament a rögbiszövetség ügyvédeihez
kezet rázott velük,
és mindegyikükhöz a saját nyelvén szólt.
Zelda tiltakozni akart.
hogy nem illeti meg őket ez a tisztelet
ez után a méltánytalanság után.
Mandela erre így válaszolt:
"Sosem szabad hagyni, hogy az ellenség válassza meg, hol vívjuk meg csatánkat."
Amikor hallottam,
nem tudtam, miért olyan fontos ez,
de éreztem, hogy az, és feljegyeztem magamnak.
Többször eszembe jutott azóta is.
Elégtételt venni, vagy kifejezni utálatunkat
azok iránt, akik vétettek ellenünk,
ösztönös válasznak tűnhet a rosszra.
Ha viszont abban reménykedünk,
hogy az igazságtalanságból a közösség számára előnyt kovácsolhatunk,
úgy meg kell szakítsuk ezt az folyamatot.
Ha nem teszünk semmit,
ha hagyjuk, hogy az ellenség határozza meg a csata színterét,
úgy az a helyzet áll elő,
hogy vagyunk mi, érintettek, sértettek,
és velünk szemben a támadók.
És mint mikor megint metróra szálltunk,
nem hagyhatjuk, hogy kapcsolataink, közösségi életünk színterén
védekezésre kényszerüljünk.
De nem akarok elriasztani senkit a közösségi oldalak használatától,
hiszen a #NotGuilty kampány alakulását
szinte teljesen ennek köszönhetem.
Arra biztatok viszont mindenkit, hogy megfontoltabban
használja a méltánytalanságok ellen.
Kezdésnek elég két kérdést feltennünk magunknak.
Először: miért érzem ezt igazságtalannak?
Esetemben több válasz is volt erre.
Valaki megbántott engem és szeretteimet,
azt feltételezve, hogy nem kell felelnie
elismernie a kárt, amit okozott.
Emellett nők és férfiak ezrei esnek áldozatául nap mint nap
nemi erőszaknak, ami sokszor rejtve is marad,
mégsem kap kellő figyelmet a probléma a médiában.
És még ráadásként: sokan az áldozatot hibáztatják.
Másodjára: Ha felismertem az okokat,
tudnék-e előnyt kovácsolni belőlük?
Esetemben felszólítottam a támadót, ismerje el és magyarázza meg tettét.
Felhívtam a figyelmét arra, hogy mit okozott.
Lehetőség nyílt a nemi erőszak kérdésének megtárgyalására,
vitát nyitva a barátok, a családok közt abban a médiában,
ami korábban oly sokáig elzárkózó volt;
hangsúlyozva, hogy az áldozatok nem hibásak azért,
ami velük történt..
Hosszú talán még az út a probléma teljes megoldásáig.
De elkezdhetjük használni
a közösségi oldalakat a társadalmi igazságosság érdekében
a nevelés eszközeként, párbeszédet generálva,
hogy eljussanak a problémák a hatalom birtokosaihoz,
közvetlenül az érintettektől.
Mert néha ezekre a kérdésekre nincs egyszerű válasz.
Sőt, ritkán van.
De ez nem jelenti azt, hogy ne válaszolhatnánk megfontoltan.
Amikor pedig nem tudjuk az igazságtalanságot
az ellenkezőjére fordítani,
még mindig átgondolhatjuk,
mi az, amit nem tehetünk meg.
Nem építhetünk további falakat még több előítélettel,
gyűlölettel.
Nem személyeskedhetünk a közvetlenül érintett kárára.
És nem tehetjük meg, hogy másnapra elfelejtjük az igazságtalanságot,
csak mert más már a téma a Twitteren
Néha - furcsa módon - az a legjobb,
ha nem reagálunk azonnal,
Lehet, hogy mérgesek vagyunk, zaklatottak ugrásra készek az igazságtalanságtól,
de gondoljunk a válaszunkra.
Úgy kérjünk számon másokon dolgokat, hogy mi magunk le ne süllyedjünk
a megszégyenítés és igazságtalanság kultúrájába.
Jusson eszünkbe mindig,
amit az internetezők hajlamosak elfelejteni,
hogy mi a különbség kritika és sértés között.
Csak azért, mert képernyő van előttünk,
ne felejtsünk el gondolkodni, mielőtt megszólalnánk.
Amikor megszólalunk a közösségi oldalon,
ne nyomjuk el az érintettek hangját,
inkább hangosítsuk fel,
így az internet olyan hellyé válik ahol nem kivételes dolog,
ha valaki elmondja azt, amii vele történt.
Az igazság ilyen megközelítése
felidézi azokat az alapköveket, amelyekre az internet felépült:
hálózatosodni, venni a jelet, kapcsolódni --
ezek a dolgok nem elválasztják,
hanem összehozzák az embereket,
Amikor megkeressük "igazságosság" szót a szótárban,
ítélet előtt,
a jog adminisztrációja és a peres hatóság előtt,
ezt kapjuk:
"Fenntartani azt, ami helyes."
És úgy gondolom, van más "helyes" dolog is,
mint összehozni az embereket,
mint az egyesülés.
Ha hagyjuk, hogy a közösségi média nyújtsa mindezt,
akkor nagyon eredményes lesz az igazságosságban.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)