Det borde inte komma som någon överraskning att jag alltid letar efter
företagsamma, intressanta och starka kvinnliga karaktärer inom populärkulturen
och den senaste fiktiva kvinnliga skildringen som alla pratar om är Katniss Everdeen,
den dynamiska protagonisten i The Hunger Games-böckerna av Suzanne Collins.
För de som inte känner till trilogin utspelar den sig i ett framtida dystopiskt Nordamerika
i ett land som kallas Panem.
Bokens titel är en hänvisning till ett årligt evenemang som organiseras av förtryckarregimen,
där 24 barn slumpmässigt väljs ut till att delta i ett TV-sänt dödsspel.
I Hungerspelen, som de kallas, tvingas barnen att brutalt mörda varandra tills bara en är kvar.
För videons ändamål kommer jag bortse från att en del av parallellerna som Collins försöker dra
till dokusåpor, professionell idrott och krig inte håller vid en närmare granskning.
Jag uppskattar hennes försök att kritiskt ge synpunkter på samhällsfrågor,
jag köper bara inte att föräldrar passivt skulle låta sina barn
bli slaktade i nationell TV utan strid.
Dödsspelet som huvudämne är egentligen bara trovärdigt
när spelarna har blivit dehumaniserade eller utfrysta av samhället,
som till exempel fångar eller slavar,
det funkar inte när det bara är slumpmässigt utvalda barn ur allmänheten.
Med det sagt kommer jag i den här videon huvudsakligen fokusera på
porträtteringen av Katniss karaktär i den första boken och i filmen.
Jag tyckte att den första The Hunger Games-boken som publicerades 2008 var medryckande, engagerande och fängslande läsning
och jag jag gillade verkligen att försjunka i science fiction-världen Collins skapar.
Om du inte har läst boken eller sett filmen än [spoilers] varning.
Historien följer Katniss, en 16-åring från ett fattigt gruvsamhälle i Distrikt 12.
I frånvaro av sin pappa kämpar hon med att försörja sin familj
och senare för att överleva de brutala Hungerspelen.
Hon är en tuff, rättfram, ansvarsfull ung kvinna
som använder sina färdigheter för att underhålla sin familj i en betungande, och till synes hopplös situation.
Katniss är inte reducerad till sitt kön,
alltså att hennes beteende och handlingar inte är tillskrivna henne för att hon är kvinna,
hon är inte sexualiserad och hon är inte objektifierad i boken.
Hennes verkliga problem och prioriteringar, som familjen och överlevnad, är satta i stark kontrast
till de ytliga värderingar hon påtvingas av regimen i Huvudstaden
när hon blir trimmad för mediaspektaklet Hungerspelen.
Förberedelsescenerna kritiserar skönhetsindustrin och de förmögnas dekadens
till skillnad från de fattiga och arbetarklassdistrikten som knappt har råd med tillräckligt med mat åt sina familjer.
Katniss visar empati och medkänsla för sin omgivning, inklusive sina vänner, sin familj,
och de förtryckta och underprivilegierade i Panem.
Senare i arenan utvecklar hon en tillitsfull och stödjande relation med Rue, den unga deltagaren från Distrikt 11.
Senare, när Rue tragiskt mördas, bemöter Katniss hennes död med heder och respekt.
De romantiska inslagen i den första boken var bara knappt nervkittlande,
mycket handlade om Katniss tvekan om Peetas känslor för henne
och hennes förvirring över huruvida han var ärlig eller bara spelade.
Det var tydligt att Collins skulle skapa ett triangeldrama mellan Peeta, Katniss och Gale à la Edward, Bella och Jacob.
Det här är inget nytt för böcker som riktar sig till tjejer och kvinnor, och jag kunde överse med den klyschan
eftersom att den inte var central för handlingen i den första boken.
Katniss naivitet när det kommer till dejtande och relationer är rimlig
med tanke på hennes ålder och hennes svåra ekonomiska- , sociala- och familjeliv,
hennes naivitet och förvirring är en begriplig del av hennes karaktärs utveckling
men bara i den första delen av trilogin. Tyvärr har triangeldramat en mycket mer framträdande roll i bok 2 och 3.
Det har förekommit förståelig kritik av de ganska extrema formerna av våld i boken,
särskilt med hänsyn till att den marknadsförs för unga vuxna.
Jag tycker att det är en riktig poäng, emellertid gör sättet Katniss uppfattar och använder sig av våld henne något unik.
I synnerhet i jämförelse med andra så kallade "starka kvinnliga karaktärer"
vars styrka ofta utgår från deras förmåga och vilja att utöva våld.
Trots att Katniss har de färdigheter inom jakt och spårning som krävs för att överleva den hårda terrängen i arenan
förblir hon bekymrad över och störs av idén att själv mörda en annan mänsklig varelse,
även inom ramarna för dödsspelen.
Beundransvärt nog kan hon inte förmå sig själv att önska någon av sina motståndare eller ens fiender döda.
Väl medveten om att om de fortsätter leva kan hon aldrig återvända hem.
De här stunderna illustrerar att Katniss inte har blivit helt okänslig för våld och lidande
även om hon är tvingad att medverka i ett skakande våldsamt system.
Med det sagt önskar jag att Collins var mer konsekvent i skrivandet om Katniss reaktioner på döden.
När Rue blir dödad beskrivs händelsen som djupt traumatisk och känslosam för Katniss.
Katniss springer inte iväg och hämnas, utan tillåts sörja på ett mycket mänskligt sätt.
Vi följer hennes kamp genom sorgeprocessen.
Hon känner lämpligen chock, smärta, skuld och tillfällig depression.
Till Collins förtjänst, skriver hon den här känslosamma processen som ett bevis på Katniss styrka och inte en svaghet.
Trots det blinkar Katniss inte ens när Foxface oavsiktligt men tragiskt dör av giftiga bär.
Hon visar ingen som helst affektbetonad reaktion
trots det faktum att den här unga deltagaren från Distrikt 5 inte har skadat någon under spelen.
Även om Katniss inte har en personlig relation till Foxface, borde hennes död
fortfarande föreställas som tragisk och upprörande.
Det borde inte behöva påtalas att i verkligheten är våld
traumatiskt och har väldigt påtagliga och bestående konsekvenser för alla inblandade.
Jag argumenterar inte för att historier ska vara helt fria från våldsamhet,
men jag argumenterar för att våldsamhet ska bli konsekvent porträtterat och reflektera dess emotionella och fysiska efterdyningar.
I en mediakultur som sensationaliserar och glamoriserar våld är det uppiggande att se en karaktär som Katniss,
som reagerar på våld på ett ärligare och mer genuint sätt, för det mesta i alla fall.
Jag uppskattar att Collins inte tar upp Katniss från arenan helskinnad.
Hon upplever allvarliga fysiska och psykiska konsekvenser och i slutet av tävlingen
har hennes känsla av säkerhet och tillit krossats.
När speltillverkarna meddelar att det bara kan finnas en vinnare när allt kommer omkring, kastar Peeta bort sin kniv i protest
och Katniss antar direkt att han tänker attackera henne, så hon spänner sin pilbåge och siktar en pil mot hans hjärta.
Senare när läkarna i Huvudstaden opererar Peeta
får Katniss en panikattack och tror för ett ögonblick att hon är tillbaka i arenan.
Hon föreställer sig läkarteamet som en flock muttationer som attackerar hennes vän.
De här exemplen är tecken på inbillningarna och paranoian som Katniss förståeligt genomlider
som ett resultat av det extrema trauma hon gick igenom under Hungerspelen.
De här scenerna skiljer henne från många av de så kallade
starka kvinnliga karaktärerna i populärkulturen som bara kopierar
den stoiska, känslolösa, oberörda machoförebilden som på något vis
går igenom extrem våldsamhet och trauma utan någon synlig påverkan alls.
Så det är uppfriskande att Katniss tillåts gå igenom en period av posttraumatisk stress
och att den känslosamma erfarenheten slutligen gör henne till en starkare karaktär, snarare än en svagare.
Några har frågat om Katniss då är en feministisk karaktär.
Tack vare sin medkänsla, empati, listighet, påhittighet och intelligens
anser jag att hon är ett uttryck för många feministiska värderingar, i alla fall under loppet av den första boken.
I min nästa video ska jag prata om filmen i jämförelse med boken,
särskilt i relation till dess porträttering av kön och även våld.
När en bok blir till film blir det en hel del olikheter
och jag kommer diskutera vilka av de förändringarna som var lyckade och de som inte var det.
Så se till att kolla in den.
The Hunger Games-fanarten som jag använde i den här videon är gjord av de här fantastiska illustratörerna.
Om du gillade den här videon och vill se fler djupgående analyser av kvinnliga karaktärer inom populärkultur
stöd mig och mitt arbete genom att donera idag.
Besök feministfrequency.com/donate