אם תלכו במורד הרחוב
ותתקלו בתמונה המתוחה בצורה מוזרה, כך,
תהיה לכם הזדמנות לראות משהו יוצא דופן,
אבל רק אם תעמדו בדיוק בנקודה הנכונה.
זה קורה כי העבודות האלו משתמשות בטכניקה שנקראת אנמורפוזיס.
אנמורפוזיס היא מקרה מיוחד של אמנות פרספקטיבה,
בה אמנים מייצגים מבטים תלת מימדיים ראליסטיים
על משטחים דו מימדיים.
למרות שזה נפוץ היום,
ציורי פרספקטיבה כאלה קיימים רק מאז הרנסאנס האיטלקי.
אמנות עתיקה הראתה בד"כ את כל הדמויות על אותו מישור,
בגדלים משתנים המייצגים חשיבות.
אמנים קלאסיים יוונים ורומאים הבינו שהם יכולים לגרום לעצמים להראות רחוקים יותר
בכך שיציירו אותם קטנים יותר,
אבל הרבה נסיונות ראשוניים בפרספקטיבה לא היו עקביים או מדוייקים.
במאה ה-15 בפירנצה,
אמנים הבינו שהאשליה של פרספקטיבה
יכולה להיות מושגת בדרגות גבוהות יותר של תחכום
על ידי שימוש בעקרונות מתמטיים.
ב-1485, לאונרדו דה וינצ'י שינה את המתמטיקה
כדי ליצור את הציור האנמורפי הראשון הידוע.
מספר אמנים אחרים השתמשו לאחר מכן בטכניקה,
כולל האנס הולביין ב"השגרירים."
הציור הזה כולל צורה מעוותת שיוצרת גולגולת
כשהצופה מתקרב מהצד.
כדי להבין איך אמנים משיגים את האפקט הזה,
אנחנו חייבים קודם להבין איך ציורי פרספקטיבה עובדים באופן כללי.
דמיינו שאתם מביטים מהחלון.
אור חוזר מעצמים ולתוך העיניים שלכם,
דרך החלון בדרך.
עכשיו, דמיינו שאפשר לצייר את התמונה שאתם רואים ישירות על החלון
בעודכם עומדים בלי תנועה ומחזיקים רק עין אחת פתוחה.
התוצאה תהיה כמעט זהה למראה האמיתי
כשהמוח שלכם מוסיף עומק לתמונה הדו מימדית,
אבל רק מאותה נקודה אחת.
אם זזים רק מעט הצידה
זה יגרום לציור לאבד את אפקט התלת-מימד שלו.
אמנים מבינים שציורי פרספקטיבה
הם רק הקרנה למישור דו-מימדי.
זה מאפשר להם להשתמש במתמטיקה כדי להגיע לחוקים הבסיסיים של הפרספקטיבה,
שמאפשרים להם לצייר בלי חלון.
אחד מהם הוא שקווים מקבילים, כמו אלו,
אפשר לצייר במקביל רק אם הם מקבילים למישור הבד.
אחרת, צריך לצייר אותם מתמזגים בנקודה משותפת
שידועה כנקודת ההעלמות.
אז זה ציור פרספקטיבה סטנדרטי.
עם ציור אנאמורפי, כמו "השגרירים,"
כשפונים ישירות אל הבד התמונה נראית מתוחה ומעוותת,
אבל שימו את העין בדיוק בנקודה הנכונה הרחק בצד,
והגולגולת מתגשמת.
אם חוזרים לאנלוגית החלון,
זה כאילו הצייר צייר על חלון שממוקם באלכסון
במקום לצייר ישירות מלפנים,
למרות שלא כך יצרו אמני הרנסנס ציורים אנמורפיים.
בד"כ, הם ציירו תמונה נורמלית על משטח,
ואז השתמשו באור,
ברשת קווים,
או אפילו בחוטים כדי להקרין אותו על בד בזוית.
עכשי, נגיד שתרצו ליצור ציור מדרכה אנמורפי.
במקרה הזה, תרצו ליצור את האשליה
שתמונה תלת מימדית הוספה כיחידה אחת לתפר קיים.
אתם יכולים ראשית לשים חלון מול המדרכה
ולצייר מה שאתם רוצים להוסיף על החלון.
הוא צריך להיות באותה פרספקטיבה כמו שאר התפר,
מה שאולי ידרוש שימוש בחוקי הפרספקטיבה הבסיסיים.
ברגע שהציור מושלם,
אתם יכולים להשתמש במקרן שממוקם היכן שהעין שלכם היתה
כדי להקרין את הציור שלכם על המדרכה,
ואז לעבור עליו עם גיר.
ציור המדרכה והציור על החלון
יהיו כמעט זהים מאותה נקודת תצפית,
אז המוח של הצופים יטעה שוב
להאמין שהציור על הקרקע הוא תלת מימדי.
ואתם לא חייבים להקרין על משטח שטוח כדי ליצור את האשליה הזו.
אתם יכולים להקרין על כמה משטחים,
או להרכיב בלאגן של עצמים, שמנקודת המבט הנכונה,
נראים משהו אחר לגמרי.
בכל העולם, אתם יכולים למצוא משטחים מוצקים
שהופכים למראות מוזרים, נפלאים, או מפחידים.
מהמדרכה שלכם למסך המחשב,
אלה רק כמה מהדרכים שמתמטיקת הפרספקטיבה
יכולה לפתוח עולמות חדשים לגמרי.