Es vēlos, lai rokas paceļ tie,
kas kādu ir bloķējuši Facebook tādēļ,
ka tas pateicis kaut ko aizskarošu par politiku vai reliģiju,
bērnu audzināšanu, ēdienu?
(Smiekli)
Un cik no jums pazīst kaut vienu cilvēku,
no kura jūs izvairāties, jo vienkārši negribat ar viņu runāt?
(Smiekli)
Savulaik, lai saruna būtu pieklājīga,
vajadzēja tikai sekot Henrija Higinsa padomam no "Mana skaistā lēdija":
turieties pie laika apstākļiem un savas veselības.
Bet tagad, klimata pārmaiņu un antivakcinēšanas kustības laikā...
(Smiekli)
šīs tēmas arī vairs nav drošas.
Tā nu mūsu pasaule,
šī pasaule, kurā katra saruna
draud pārvērsties strīdā,
kurā politiķi nespēj viens ar otru sarunāties
un kurā pat visnenozīmīgākajām lietām
ir gan kaismīgi atbalstītāji, gan noliedzēji – tas nav normāli.
Pew Research veica pētījumu ar 10 000 amerikāņu pieaugušajiem
un secināja, ka šobrīd mēs esam vairāk polarizēti,
vairāk sašķelti
nekā jelkad visā vēstures gaitā.
Mēs mazāk esam gatavi kompromisiem,
kas nozīmē to, ka viens otrā neklausāmies.
Un mēs lemjam par to, kur dzīvot,
ko precēt un pat ar ko draudzēties,
balstoties uz saviem jau esošajiem uzskatiem.
Tas vēlreiz nozīmē, ka viens otrā neklausāmies.
Sarunā vajadzīgs līdzsvars starp runāšanu un klausīšanos,
un kaut kur laika gaitā mēs šo līdzsvaru esam pazaudējuši.
Daļēji tas ir noticis tehnoloģiju dēļ.
Viedtālruņi, kas visiem ir vai nu rokās,
vai pietiekoši tuvu, lai varētu ātri pēc tiem pastiepties.
Pēc Pew Research teiktā
aptuveni trešdaļa amerikāņu pusaudžu nosūta vairāk nekā simts īsziņu dienā.
Un daudzi no viņiem, gandrīz visi, draugam drīzāk nosūta ziņu
nekā uzsāk tiešu sarunu.
Žurnālā The Atlantic ir lielisks raksts,
tā autors ir vidusskolas skolotājs vārdā Pols Barnvels.
Viņš uzdeva skolēniem komunikācijas projektu.
Viņš gribēja tiem iemācīt, kā runāt par kādu tēmu bez pierakstiem.
Un viņš teica, lūk, ko: "Esmu sapratis..."
(Smiekli)
"Esmu sapratis, ka sarunāšanās prasme
varētu būt visnenovērtētākā no prasmēm, ko mēs nespējam iemācīt.
Bērni stundām ilgi komunicē ar idejām un vienaudžiem caur ekrānu,
bet tiem reti rodas iespēja
attīstīt savstarpējās komunikācijas prasmes.
Tas varētu izklausīties smieklīgi, bet mums pašiem sev jājautā:
vai 21. gadsimtā ir vēl kāda prasme,
kas būtu svarīgāka par saprotamas, pārliecinātas sarunas uzturēšanu?"
Sarunāšanās ar cilvēkiem ir mans maizes darbs:
es runāju ar Nobela prēmiju ieguvējiem,
šoferiem, miljardieriem, bērnudārzu audzinātājiem,
valstu vadītājiem, santehniķiem.
Es runāju gan ar tādiem, kas man patīk, gan ar tādiem, kas nepatīk.
Es runāju ar dažiem, kuriem dziļi personiski nepiekrītu.
Bet tomēr mums ir lieliska saruna.
Tāpēc nākamās 10 minūtes vēlos jūs pamācīt, kā runāt
un kā klausīties.
Daudzi no jums jau ir dzirdējuši daudz tamlīdzīgu padomu,
kā, piemēram, skatīties acīs,
iepriekš izdomāt interesantas sarunas tēmas,
skatīties, māt un smaidīt, lai parādītu, ka klausāties,
atkārtot un apkopot dzirdēto.
Gribu, lai jūs to visu aizmirstat.
Tās ir muļķības.
(Smiekli)
Nevajag mācīties izrādīt, ka klausāties,
ja jūs patiešām klausāties.
(Smiekli)
(Aplausi)
Kā profesionāla intervētāja es izmantoju tieši tās pašas prasmes,
kas man vajadzīgas ikdienas dzīvē.
Tāpēc es jūs pamācīšu, kā intervēt,
un tas jums palīdzēs kļūt par labākiem sarunas uzturētājiem.
Mācieties sarunāties,
netērējot laiku, negarlaikojoties
un, Dieva dēļ, neaizvainojot kādu.
Mums visiem ir bijušas lieliskas sarunas.
Mums tādas ir bijušas. Mēs zinām, kā tas ir.
Tādas sarunas, pēc kurām jūtaties iesaistīti un iedvesmoti
vai pēc kurām jūtat,
ka esat patiešām satuvinājušies ar otru vai jūs ir pilnībā sapratuši.
Nav iemesla,
kāpēc visas jūsu saskarsmes nevarētu būt tādas.
Tāpēc man ir 10 pamatlikumi.
Es tos visus uzskaitīšu,
bet, godīgi sakot, ja izvēlaties vienu un izkopjat to,
jūs jau baudīsiet labākas sarunas.
Pirmais: nedariet vairākus darbus vienlaikus.
Ar to es nedomāju, ka vienkārši jāliek mierā telefons
vai planšete, vai auto atslēgas, vai kas nu jums ir rokās.
Es saku – esiet klātesoši!
Esiet tajā brīdī.
Nedomājiet par strīdu ar savu priekšnieku.
Nedomājiet, ko ēdīsiet vakariņās.
Ja vēlaties izbeigt sarunu,
tad izbeidziet to,
bet neesiet tajā pa pusei.
Otrais: nesprediķojiet.
Ja vēlaties izteikt viedokli
nepieļaujot atbildes, strīdus, negācijas vai attīstību,
rakstiet blogu!
(Smiekli)
Savā programmā es nelaižu ekspertus, un tam ir ļoti labs iemesls:
jo viņi ir ļoti garlaicīgi.
Ja tie ir konservatīvi, tad ienīst Obamu un pārtikas kartītes, un abortus.
Ja liberāli, tad ienīst lielas bankas un naftas kompānijas, un Diku Čeiniju.
Pilnīgi paredzami.
Un jūs tādi negribat būt.
Katra saruna jāuzsāk ar domu, ka kaut ko iemācīsieties.
Pazīstamais terapeits M. Skots Peks ir teicis,
ka īstena klausīšanās prasa sevis nolikšanu malā.
Un dažreiz tas nozīmē nolikt malā savu personisko viedokli.
Viņš teica, ka, sajūtot šādu pieņemšanu,
runātājs kļūs arvien mazāk ievainojams
un aizvien vairāk atvērs klausītājam
savas personības slēptākās šķautnes.
Vēlreiz – pieņemiet, ka jums kaut kas jāiemācās.
Bils Naijs: "Ikviens satiktais cilvēks zina kaut ko, ko jūs nezināt."
Es teiktu šādi:
katrs ir eksperts kādā jomā.
Trešais: uzdodiet atvērtus jautājumus.
Šajā gadījumā ņemiet piemēru no žurnālistiem.
Sāciet jautājumu ar kas, ko, kad, kur, kāpēc vai kā.
Ja uzdodat sarežģītu jautājumu, saņemsiet vienkāršu atbildi.
Ja es jums jautāju, vai bijāt pārbijies,
jūs atbildēsiet uz spēcīgāko šī teikuma vārdu, kas ir "pārbijies",
Un atbilde ir: "Jā, biju" vai "Nē, nebiju."
"Vai bijāt dusmīgs?" "Jā, ļoti dusmīgs."
Ļaujiet viņiem to aprakstīt, viņi zina labāk.
Jautājiet kaut kā šādi: "Kā tas bija?
Kā tu juties?"
Jo tad viņi varētu uz brīdi apstāties un padomāt,
un jūs saņemsiet daudz interesantāku atbildi.
Ceturtais: peldiet pa straumi.
Tas nozīmē, ka jums ienāks prātā domas
un jums tās jāatlaiž.
Bieži intervijās dzirdam,
kā viesis runā vairākas minūtes,
un tad ierunājas intervētājs un uzdod jautājumu,
kas šķiet nāk no nez kurienes vai arī jau ir atbildēts.
Tas nozīmē, ka intervētājs droši vien pārstājis klausīties pirms divām minūtēm,
jo domājis par šo ļoti gudro jautājumu,
un viņam tas bija par katru cenu jāuzdod.
Un mēs darām tieši tāpat.
Mēs sēžam, sarunājoties ar kādu,
un tad atceramies to reizi, kad kafejnīcā satikām Hjū Džekmenu.
(Smiekli)
Un pārstājam klausīties.
Stāsti un idejas jums nāks prātā.
Jums jāļauj tām nākt un iet.
Piektais: ja nezināt, tad sakiet, ka nezināt.
Cilvēki radio, īpaši nacionālajā radio,
daudz vairāk apzinās, ka viņus ieraksta,
tāpēc viņi ir uzmanīgāki ar jomām, kurās uzdodas par ekspertiem,
un ar to, ko viņi droši apgalvo.
Dariet tā! Labāk būt lieku reizi piesardzīgam.
Vārdiem jābūt pārdomātiem.
Sestais: nesalīdziniet savu pieredzi ar viņējo.
Ja viņi stāsta, kā zaudējuši ģimenes locekli,
nesāciet stāstīt, kā arī jūs reiz zaudējāt ģimenes locekli.
Ja viņi stāsta par nepatikšanām darbā,
nesakiet, cik ļoti jūs ienīstat savu darbu.
Tas nav tas pats. Tas nekad nav tas pats.
Viss pieredzētais ir individuāls.
Un kas ir svarīgākais – šis stāsts nav par jums.
Jums nav jāizmanto šis brīdis, lai pierādītu, cik lielisks jūs esat
vai cik ļoti esat cietis.
Kāds reiz jautāja Stīvenam Hokingam, kāds ir viņa IQ, un viņš teica:
"Nav ne jausmas. Tie, kas lielās ar IQ, ir neveiksminieki."
(Smiekli)
Sarunas nav domātas sevis reklamēšanai.
[Kā tev iet? Palasi manu blogu. 21. gadsimta saruna.]
Septītais:
mēģiniet neatkārtoties.
Tas ir pazemojoši, un tas ir ļoti garlaicīgi,
un mēs to darām diezgan bieži,
jo sevišķi sarunās ar darba biedriem vai ar bērniem.
Mums kaut kas jāuzsver,
tāpēc mēs to pārfrāzējam atkal un atkal.
Nedariet tā!
Astotais: neiegrimstiet sīkumos.
Godīgi sakot, citiem ir vienalga
par gadskaitļiem, vārdiem,
datumiem, visiem tiem sīkumiem,
ko jūs pūlaties atcerēties.
Viņiem ir vienalga. Viņiem interesējat jūs.
Viņiem interesē, kāds esat jūs, kas jums ir kopīgs.
Tāpēc aizmirstiet sīkumus! Izlaidiet tos!
Devītais:
Šis nav pēdējais, bet vissvarīgākais.
Ieklausieties!
Es nevaru vien beigt uzskaitīt, cik daudz ļoti svarīgu cilvēku ir teikuši,
ka klausīšanās droši vien ir vissvarīgākā prasme,
ko iespējams attīstīt.
Buda ir teicis, un es pārfrāzēšu:
"Ja jūsu mute ir vaļā, jūs nemācāties."
Un Kelvins Kūlidžs ir teicis: "Neviens nekad nav zaudējis darbu klausoties."
(Smiekli)
Kāpēc mēs neklausāmies viens otrā?
Pirmkārt, tāpēc ka mums patīk runāt.
Runājot es kontrolēju.
Man nav jāklausās kaut kas, kas mani neinteresē.
Es esmu uzmanības centrā.
Es varu apliecināt savu identitāti.
Bet ir vēl viens iemesls:
mēs zaudējam uzmanību.
Vidēji cilvēks izrunā aptuveni 225 vārdus minūtē,
bet mēs spējam uztvert ap 500 vārdiem minūtē.
Tāpēc mūsu prāts pievieno atlikušos 275 vārdus.
Un es zinu, ka patiešām klausīties kādā nav viegli un tas prasa piepūli,
bet, ja to nespējat, jūs nesarunājaties.
Jūs esat divi cilvēki, kas izmet gandrīz nesaistītas frāzes
viens otram blakus.
(Smiekli)
Jums jāklausās vienam otrā.
Stīvens Kovijs par to ir skaisti teicis:
"Vairums no mums klausās nevis tādēļ, lai saprastu,
mēs klausāies, lai atbildētu."
Vēl viens likums – desmitais – un tas ir šāds: runājiet īsi.
[Laba saruna ir kā minisvārki; pietiekoši īsa, lai saglabātu interesi,
bet pietiekoši gara, lai pārklātu sakāmo. Mana māsa.]
(Smiekli)
(Aplausi)
To visu var apkopot vienā pamatprincipā, kas ir šāds:
interesējieties par cilvēkiem.
Ziniet, es uzaugu ar ļoti slavenu vectēvu,
un mūsu mājās bija tāds kā rituāls.
Daudzi pie mums nāca runāt ar mūsu vecvecākiem,
un, kad viņi bija prom, mana māte nāca pie mums un teica:
"Ziniet, kas tie bija?
Viņa bija "Miss Amerika" otrās vietas ieguvēja.
Viņš bija Sakramento mērs.
Viņa ieguva Pulicera balvu. Viņš ir krievu baletdejotājs."
Es uzaugu, pieņemot,
ka katrā cilvēkā ir kaut kas apslēpts un pārsteidzošs.
Un, godīgi sakot, es domāju, ka tas mani padara par labāku raidījumu vadītāju.
Cik vien varu, turu muti ciet
un prātu atvērtu,
un arvien esmu gatava piedzīvot pārsteigumu,
un nekad neviļos.
Dariet tāpat!
Ejiet, runājiet ar citiem,
klausieties citos,
un par visu svarīgāk – esiet gatavi piedzīvot pārsteigumus.
Paldies.
(Aplausi)